Odakint 2
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Description: 2009 - 2010

Petrényi József

Odakint

2. kötet

2009-2010

Nevezd meg!-Ne add el!-Így add tovább!

A következőket teheted a művel:

- Szabadon másolhatod, terjesztheted, bemutathatod és előadhatod a művet.

- Származékos műveket (feldolgozásokat) hozhatsz létre.

Az alábbi feltételekkel:

- Nevezd meg!. A szerző vagy a jogosult által meghatározott módon fel kell tüntetned a műhöz kapcsolódó információkat (pl. - a szerző nevét vagy álnevét, a mű címét).

- Ne add el!. Ezt a művet nem használhatod fel kereskedelmi célokra.

- Így add tovább!. Ha megváltoztatod, átalakítod, feldolgozod ezt a művet, az így létrejött alkotást csak a jelenlegivel megegyező licenc alatt terjesztheted.

Bármilyen felhasználás vagy terjesztés esetén egyértelműen jelezned kell mások felé ezen mű licencfeltételeit. A szerzői jogok tulajdonosának írásos engedélyével bármelyik fenti feltételtől eltérhetsz.

A licenszben foglalt feltételek nem korlátozzák és nem sértik a szerző erkölcsi jogait.

http://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/3.0/deed.hu

1. Előszó

Hamar összeállt a második kötet anyaga is. Pedig az első kötet után úgy képzeltem, egy ideig még nem kell szöveget tördelnem. Aztán közben meg már a harmadik kötet kopogtat a számítógépemen. Nem mintha panaszkodnék, persze, hiszen az a jó, ha tempósan gyűlik az élményanyag.

Akik esetleg nem olvasták volna az előző kötetet, nekik pár szó arról, mi is ez valójában.

Odakint - azaz nem idebent a lakásban. A kifejezés tökéletesen összefogja a könyvben megjelent írások lényegét: ugyanis van közöttük gyalogtúra, kajaktúra, párnapos csavargás egy-egy városban, többhetes nyaralás valahol, megfűszerezve vízi kalandokkal és végül szakmai utak hol a közelben, hol a tengerentúlon. Mikor a családdal, mikor a haverokkal - mikor meg csak a majréval, egyedül.

Ha esetleg azt gondolnád, hogy hagyományos útleírásokat fogsz olvasni, tévedsz. Pontosabb lenne, ha azt mondanám, hogy igen, utazgatok és közben mindenféle dolgok jutnak az eszembe. Ezeket a dolgokat minden kezem ügyébe eső eszközzel rögzítem valahogy, majd az első alkalommal, amikor társaim éppen a fáradságtól alélve pihegnek valami puha helyen, begépelem egy netbookba. Végül a fényképekből és ezekből a pármondatos töredékekből áll össze egy sajátos hangulatú csavargásnapló, mely a maga nyersességében először a blogomon jelenik meg.

De ez még mindig nem az az anyag, melyet most olvasol. Ahogy a DJ-k a saját zenéjükhöz korábbi, meglévő zenéket használnak fel, úgy nyúltam hozzá én is a blogon lévő szövegekhez. Nem is kis darabokat írtam át, hogy egy kicsit jobban kapcsolódjanak egymáshoz, jobban illeszkedjenek a könyv formátumához. Stilárisan is sokat javítottam rajta – hiszen az eredeti szöveg általában már az esemény után egy nappal kint is volt a neten, kócosan és fésületlenül. Ja, és persze kijavítottam a helyesírási hibákat is.:)

Letölthető könyvek: http://mivanvelem.hu/letoltheto-konyvek/

2. A Nagy Gödör, a félkarú rabló és a gyilkos bálna

Előkészületek, azaz Wilderness Permit

2009 január 4

Végül csak megérkezett. Őrület, mit kellett kepesztenem érte.

Mi is ez tulajdonképpen? Vadon Engedély - ha szószerint fordítom. Földönalvási Engedély - ha értelem szerint.

Na, elég a ködösítésből.

Az ünnepek alatt volt végre időm komolyabban belevetni magamat az idei amerikai út megszervezésébe. A repülőjegyet szerencsére még a válság beütése előtt kifizettem. (Ma már nem merném megvenni.)

Maga az MVP Summit március első hetében lesz, mi Attilával február utolsó hetére rászerveztünk egy kis csavargást: Arizona, Grand Canyon, Las Vegas, Los Angeles, San Diego. Méghozzá, ha lúd, akkor már legyen kövér: ilyenkor még nem elviselhetetlen a forróság a kanyon alján, tehát le lehet menni, ott lehet aludni, másnap vissza lehet mászni.

Fedett szállás egy van a Nagy Gödör alján, egy Phantom Ranch nevű tradicionálisan romantikus turistaház telep. Még szeptemberben próbáltam lefoglalni két ágyat, de csak sátáni kacajt kaptam válaszul: barátom... talán, ha egy évvel korábban foglalsz, akkor még lett volna esélyed.

Maradt a földön alvás. Kemping szerencsére több is van odalent, egy konkrétan nem is messze attól a ranch-tól. Habár még nem döntöttük el Attilával, hogy sátrazunk-e vagy csak bivakolunk, de ez tulajdonképpen mindegy is - ahhoz, hogy ott aludjál a földön, szükséged lesz egy wilderness permit-re. Ugyanis maga a kanyon hiába nagy, de a kempingszállások száma véges, az egy időben lent tartózkodó személyek száma értelemszerűen korlátozva van.

Eddig oké.

Most képzeld el, hogy december közepén kaptam egy levelet Arizónából. Rendes papír alapút. Azt írták benne, hogy ugyan lefoglalták számunkra a kétszer két négyzetmétert a földön, de ez még nem a wilderness permit: ugyanis nem tudták kiolvasni a kézírásomat a bankszámla adataimnál, így nem tudták leemelni a húsz dollárt.

Most hagyok egy kis időt, hogy végig tudd csócsálni a fenti mondatot.

Hol is járunk az időben? XXI. század. Az internet kora. Tkp. már az előző század vége is az volt. Különösen Amerikában.

Ehhez képest a Grand Canyon National Park kőkeményen papír alapú.

Mi is lenne a feladat?

- Megkérdezni a turistát, mikor szeretne a kanyonban aludni.

- Leellenőrizni, hogy az adott régióban akkor van-e még hely.

- Ha igen, akkor bekérni a fizetőeszköz adatait.

- Leemelni a zsét.

- Elküldeni emailben a pdf formátumú engedélyt.

- Az egész simán mehetne egy webes alkalmazásból. Ehelyett...

Oké, valami mocorgást lehet észlelni. De azért ez még igencsak halvány.

Kezdődik ott, hogy az igény bekérése. Két lehetőséged van: vagy kitöltesz egy elektronikus formot, majd annak az eredményét nyomtatod ki... vagy letöltesz egy üres pdf űrlapot, kinyomtatod és kézzel töltöd ki. Ezzel ki is merítették a folyamatban az elektronika használatát. Az, hogy az elektronikus form eredménye elektronikusan át is menjen hozzájuk, akár egy nyomorult email formájában... azt már nem. Levél, vagy fax.

Az agyam akkor dobta le végképp a szíjat, amikor roppant kedvesen megkértek, hogy próbáljam meg időben elküldeni a kérésemet, mert sok az igénylő, a rangereknek pedig rengeteg idejét veszi el a levelek szortírozása, az időpontok ellenőrzése, illetve a levelek megválaszolása - így az engedélyhez jutás hetekig is elhúzódhat.

Aztán sóhaj, majd elkezdtem kitölteni az elektronikus formot. Nem működött. Beleírtam a dátumokat, de nem jól összesítette a napokat. Újabb sóhaj. Üres űrlap nyomtatása, kézzel kitöltés. Postáról fax.

Ez volt az, ahol nem bírták elolvasni a bankszámlám adatait. Úgy látszik, nem csak a kiejtésem rossz, de a kézírásom is.

Természetesen az újabb űrlapot szintén kézzel töltöttem ki, de most már ló nagy számokat és betűket írtam. A nevemet külön is leírtam egy nagyobb üres helyre, mert az eredeti levelük alapján azt is benézték rendesen. Újabb fax. Ezúttal már sikerült elolvasniuk, pár napra rá leemelték a zsét.

A két ünnep között kaptam meg a vastag borítékot. Benne volt egy A4-es kemény papíron az engedély, mellette pedig egy DVD. Rajta egy túrázási útmutató (pdf), meg egy 22 perces rövidfilm arról, mi mindenre kell figyelni a kanyonban.

Csak néztem hülyén. Istenbizony, nem értem. Az egészet simán le lehetne zongorázni elektronikusan. A videót is le lehetne tölteni a neten keresztül. Ehelyett fizetgethettem a tengerentúli faxokat, ők meg a tengerentúli leveleket, na meg a tömérdek adminisztrátort. Cserébe a folyamat piszok lassú, és a rangerek túlterhelten adminisztrálnak, ahelyett, hogy a terepet járnák.

Amerika...?

Előzmények

2009.02.20; péntek

Már egy héttel az utazás előtt megvolt az első csalódás. Úgy terveztük, hogy este megérkezünk Phoenix-be, felkapjuk a kocsit, bevackolunk a szállodába - aztán irány a Rawhide Steakhouse, egy igazi vadnyugati csehó, egy replika vadnyugati faluban. Mivel eleve későn érkezünk, ezért addig túrtam a netet, míg találtam a csehóhoz közeli szállást, a város másik végében. Nem volt túl olcsó, legalábbis a motelekhez képest nem, de ennyit még kibírunk.

Maga a Rawhide tényleg megér egy misét, be lehet járni mindent, meg lehet nézni, milyen is volt az élet a vadnyugaton. A járókelők között szinészek vegyülnek el, akik időnként eljátszanak egy-egy jelenetet: kocsmai verekedést, utcai párbajt, rosszfiú akasztását. Este pedig a Steakhouse az egzotikus ételekkel, a színpadon kánkán.

Utolsókat simogattam a kirándulás lelkén, a mindenttudó excel táblán. Nekiálltam összeírni a pontos címeket, nyitvatartásokat. Aztán nem hittem a szememnek: a Steakhouse bezár este kilenckor! Minket háromnegyed nyolckor tesz le a repülőgép, esélyünk sincs kiérni.

Szemrehányóan fordultam Nejhez:

- Nem erről meséltél, lelkem.

Ő sem értette. Náluk határozottan későn zárt. Végül abban maradtunk, hogy valószínűleg van némi különbség a szezon és a február között. Pedig nem akármilyen napon mentünk volna, éppen aznap rendezett egy vándortársulat igazi rodeót, bikákkal, vadlovakkal. Tök jó lett volna, megnézni a rodeót, aztán utána a Steakhouse-ban megenni a vesztest.

Ja nem, az egy másik sport.

Így nem marad más, kibumlizunk a város szélére - igen, pont az ellenkező szélére, mint ahol másnap hajnalban dolgunk lesz - aztán szunyálunk egyet. A családban pedig továbbra is Nejnek lesz egyedül oklevele arról, hogy evett már csörgőkígyót.

Aztán hamar jött a következő pofon. Az ún. Montezuma Castle objektum - semmi köze az aztékokhoz - mely eredetileg egy sziklafalra épített ötszintes indián telep volt, 1951 óta nem látogatható. Pontosabban, oda lehet sétálni, de bele már nem lehet belemászni. Eddig ez valahogy elkerülte a figyelmemet. Marad a virtuális túra.

Phoenix

2009.02.21; szombat

Tudom, nem illik, meg egyébként is, ez egy utazgatós írás... mégis IT anyázással fogok kezdeni. Nyomorult UAC.

Tehát. Ébresztő hajnal 3.15-kor. 4.30-ra van megbeszélve a találkozó Ferihegyen.

Egy elmaradásom van: becsekkolni a chicago-i járatra. (17.01-kor indul, 24 órával előtte lehet helyet foglalni. 17.15-kor jöttem rá, hogy az időt local time-ban mérik, márpedig Chicagoban éjfélkor lesz öt óra. Azt viszont nem vártam ki, lefeküdtem. Majd hajnalban, indulás előtt.)

Na szóval, negyed négy, kávé, Internet Explorer, menjünk egyből biztosra. Szépen beléptem, kijelöltem a két széket (csak két szabad hely volt, ergo elég volt egy okét nyomnom), aztán mentem volna kinyomtatni a boarding pass-t. Volna.

Ezek a szerencsétlenek a United Airlines-nál javascriptből akartak nyomtatni, amihez létre akartak hozni egy ideiglenes állományt valahol a Program Files alatt. Persze hogy nem volt rá joguk. Viszont a popup ablakon semmi értelmes kontroll sem volt, se nyomtatni nem lehetett, se elmenteni. Nem kicsit növelte a frusztrációt, hogy ló betűkkel irták ki, addig ne menjek el az oldalról, amíg meg nem győződtem a tökéletes nyomtatásról, mivel később már nem lesz lehetőségem rá. Megpróbálkozhattam volna még egy Run as Admin internet explorer indításával, de esélyem sem lett volna átvenni a sessiont. Volt még egy lehetőség, az oldalról el lehetett navigálni egy popupmentes lapra, de az meg iframes volt, szintén kontroll nélkül. Ugyan volt rajta egy nagy kék print gomb - de ez ugyanazt a szkriptet hívta meg.

Anyád. És ekkor még nem is mondtam semmit. Boarding Pass nélkül nem engednek fel a gépre. Ha kilépek a programból, később nem tudom kinyomtatni. Az UAC miatt meg most sem. Valószínűleg a repülőtéren szóban ki lehetne majd dumálni, de ez egy közepesen szoros átszállás lesz, akar a fene akkor már ilyenekkel bajlódni.

Végül teljesen fapadosan oldottam meg. Bemeszeltem az ablakban a tartalmat, ctrl-c, elindítottam a Wordot és ctrl-v. Egész jól átjött a lényeg, minimálisat kellett utána formáznom, hogy teljesen úgy nézzen ki, mint az eredeti - aztán lehetett nyomtatni. Meg utána soványmalacvágtában zuhanyozni, felöltözni, gyógyszereket, szemüveget előbányászni majd kiteperni a repülőtérre. Jól indult.

Innentől már utazás és kaland.

Nem értem az embereket. Jönnek a stewardessek a kínálóskocsival - és az utasok 80%-a kávét kér. Könyörgöm, minek? Eleve baromi korán keltünk fel, most itt van másfél óra repülés. Ahogy felszálltunk, már száz méter magasságtól sűrű tejföl van, nem látni semmit.

Ilyenkor kérni kell egy sört vagy egy pohár bort és végigaludni az utat.

Az amerikai gépen egyből megtaláltam az adekvát hisztériázó csecsemőt.

Egy sorral ült előttem.

Filmélmények az egérmoziból

- Táncos-zenés film, tipikus bollywood, benne egy indiai Michael Jackson. Pontosabban egy Kabir Bedi szerű figura, aki úgy ugrabugrál, mint ahogy Michael Jackson ugrabugrált volna, ha indiai lett volna. És még azt hittem, hogy a Sandokant nem lehet alulmúlni.

- Aztán valami ifjúsági kalandfilm, amelyikben úgy szökött meg két tini a föld alatt több kilométer(!) mélyen megbúvó városból, hogy csónakba ültek és kisodorta őket az ár. Mármint fel a kilométerekkel magasabban lévő felszínre. Volt néhány veszélyes vízesés is.

- De a legdurvább egy waltdisney 3D film volt: alapvetően Micimackó történetnek indult, aztán megjelent benne két csipmank, egy dalmata kiskutya, majd egy gyanúsan nagyfülű elefánt. És a százholdas pagony lakói mindegyiket jóbarátként üdvözölték! Na, ez az igazi hányinger.

Jut eszembe, most elárulom neked a stresszmentes utazás titkát: nem szabad zavartatnod magad a körülményektől, amikor vécére mész. Ha a melletted lévő fülkében éppen mobiltelefonozik valaki, miközben nálad ordítva veti ki magát a vadállat; ha a repülőgépen öten álldogálnak a farostlemez vastagságú ajtó előtt, míg te odabent a negyed négyzetméternyi helyen szerencsétlenkedsz; ha vékony csőbe kell beletechnikáznod, ha fejenállva a plafonra, ha a klotyi tele van ismeretlen kallantyúkkal és tekerentyűkkel... a lényeg, hogy ne foglalkozzál vele. Ha nem te tehetsz a körülményekről, akkor ne te aggódj, hogy mit fognak szólni mások.

Eláruljam, ki a hiperlaza? Itt utazott velünk a repülőgépen.

Álldogáltunk a baromi hosszú sorban, vártunk a klotyira. Aztán kijött egy fickó, kezében egy macskaszállító kosár. Érted? A figura először is fogta és vitte magával Európából Chicago-ba a macskáját. Aztán beállt vele a sorba, kivitte a férfivécébe és ahogy kell, megszaratta. Próbálom elképzelni a szituációt, kiindulva ugye abból, hogy nálunk hogyan is mennek a dolgok... de nem sikerül.

Az illető nagy mágus lehet.

Pont ott ülök, ahol a soronkénti négy szék hárommá szűkül. Ebből kifolyólag két szék is van előttem. Mindkettőben indiai fazonok ülnek, mindketten majdhogynem fekvésig hátranyomták a széket. Sajnos enyire viszont nem vagyok gyakorlott utazó, nem tudom ilyenkor mit lehet tenni. Rájuk szóljak? De simán mondhatják, hogy azért van ez a gomb a karfán, hogy hátra lehessen hajtani az ülést, akkor mi a probléma? Így végülis nem balhéztam.

Viszont határozottan jól szórakoztam rajtuk, ugyanis kimászni csak úgy tudtam, hogy az előttem lévő ülésekbe kapaszkodva húztam fel magamat: azaz a 110 kilómmal jól hátrafeszítettem az üléseket, majd amikor elengedtem, azok katapultként lőtték bele a bóbiskoló csókákat az előttük lévő háttámlákba.

- Sorry - mormogtam, de nem gondoltam komolyan.

Aztán már hazafelé jöttem rá, hogy a külső karfát fel is lehet hajtani - és akkor katapultálás nélkül is ki lehet jönni a szorult helyzetből. Mindig tanul az ember.

Az udvariasság különböző formái.

- Frankfurtban átszállás, nagy nehezen megtaláltuk a megfelelő liftet. Velünk együtt beszállt egy fekete srác is, valami helyi rakodó lehetett, egyenruhában. Nálunk az történt volna, hogy valószínűleg biccentünk egyet egymásnak és kész. A srác viszont - látva, hogy nem vagyunk olyan céltudatosak, mint ahogy egy vizsla tart a zsákmányállatra - rögtön beszédbe elegyedett velünk, elmagyarázta, hány szint, aztán hány megálló a vonaton.

- A steward tolta a kajáskocsit már fent a gépen. Megkérdezte, mit kérek. - Anything, but fish - ment a gyors válasz. Erre úgy elkezdett kacarászni, mintha életében először hallotta volna ezt a poént. Pedig valószínűleg naponta többször is elszenvedi.

Hozzáteszem, volt egy jó film is, de azt nem mertem megnézni. Arról a bizonyos alpesi hegymászótragédiáról szólt. Az én idegrendszerem jelenleg maximum waltdisney-t képes elviselni.

Chicago. -5 fok, bokáig érő hó. De a hajam bírja.

Chicago-ban (sikágó - szokni) négy óra várakozás. Szabad wifi nincs, így van idő nézegezni az embereket. Hogy miért is szeretek Amerikában csavarogni? Mert itt én még karcsúnak számítok.

Durva tanulság: egy átszálláshoz két óra éppen, hogy elég. Ennyi idő alatt a repülőgép eljut Pestről Londonig.

Innen végül hóviharban indultunk el, rögös is volt az út felfelé. Becsekkoláskor Attila kiszúrt egy érdekes adatot:

- Te, azt írják, hogy Phoenix 23 fok.

- És havazik - csóváltam meg a fejem.

- Tök jó, hogy hoztam rövidnadrágot! - lelkesedett tovább Attila.

Kinéztem az üvegfalon. Veszett tempóban jött lefelé a nagytestű hó, miközben a viharos szél fel-alá kavarta.

- Ja, tök jó.

Ég és föld a belföldi járat. A személyzet laza és poénkodik. Pl. a repülőgép nem tudott időben indulni, mert nem lehetett rendesen lecsukni az egyik kézipoggyász-tartót. Erre megjelent Jenő és nekiállt szigetelőszalaggal körberagasztgatni - elindítva ezzel a duct tape poénkodások lavináját.

A Hertznél baromi hosszú sor. Mivel egy másik kölcsönzőnél majdnem ráfaragtam, itt jó előre rákérdeztem: biztosan 550 dollár lesz a ceh? Igen - mondta a briganti, majd visszaadta a hitelkártyámat, hogy nem tudja levonni az összeget.

- Mennyit? - kérdeztem rá. - Hát a 775 dollárt - mutatott a képernyőre.

Ezután szóvá tettem neki, hogy a 775 nem egészen 550, de elkezdett magyarázni a visszahozásról. Melyet persze lehetett úgy érteni, hogy visszahozási költség, de lehetett úgy is, hogy kaució. Mindenesetre Attila kifizette, aztán most várjuk, mi lesz a kártyájának egyenlegén.

Ha kint aludnál Phoenix (Arizona állam székhelye) szélén a sivatagban, mire tippelnél: vajon könnyű lehet sört szerezni vagy nehéz? Elárulom: a moteltől bokáig gyalogoltuk a lábunkat mire találtunk. És akkor még nem tudtuk, hogy később még rosszabb lesz.

Másnapra Attilának még maradt egy söre, hanyagul behajította a csomagtartóba. Nem is tudott róla, hogy ezzel törvényt fog sérteni. A navajo rezervátumból ugyanis mindenféle alkohol ki van tiltva - mi pedig aznap mentünk oda is.

A navajok egyenesre nyújtott orral fognak galoppozni a kocsink mögött.

Sedona és környéke

2009.02.22; vasárnap

Reggelire tojásrántotta, fasirt. A zsemle fahéjas. Lehet megint hozzászokni.

Időben indultunk, az első 200 kilométerrel nem is volt gond. Utána jött Sedona és a Red Rock. Nagyon könnyű dolgom lesz, ugyanis a tájat és a hangulatot szavakkal úgysem lehet visszadni, így én se próbálom meg.

Na jó, csak egy kicsit. Szóval autózol hegyek között, aztán kibukkansz közülük, de nem egy alföldre, hanem egy sakktáblára. Azt értem ezalatt, hogy a táj egyébként sík lenne, de mindenfelé kiállnak belőle óriási méretű szikladarabok. Méghozzá szép, piros szikladarabok. Illetve a piros mindenfajta árnyalataiban pompázó, fehérrel, szürkével és zölddel megbolondított szikladarabok.

Felmész valahol egy dombra és körben gyönyörködhetsz a szebbnél szebb kompozíciókban. Ehhez add hozzá, hogy tipikus lustalégy meleg volt, az a lomha, kora tavaszi 20 fok körüli meleg, amikor minden élőlény, beleértve az embert is, legszívesebben kifeküdne egy meleg kőre és gyönyörködne a világban. Mit ád az ég, nekünk meleg kövünk is volt, no meg gyönyörködnivalónk is. Mondjuk kerülni kellett hozzá egy kicsit, de bőven megérte: megkerestük a Red Rock Loop Route nevű félig földutat Sedonától délre, autóztunk, megálltunk, egy kis kőre lecsücsültünk... mindezt többször is egymás után.

Na jó, Attila egyszer megpróbált sziklát is mászni.

Az időjárás egyébként egész nap hihetetlen volt. Én minden évben szidni szoktam az áprilist a szeszélyessége miatt, de ami ma itt volt ebben az 550 kilométer hosszúságú körben, az minden előzetes várakozást felülmúlt. Phoenix, reggel hétkor 17 fok. Sedona késő délelőtt, simán megvolt a 23. Addigra a felhők is eltakarodtak, a nap tűzött, mintha sivatagot kellett volna befűtenie. Egy szál pólóban kornyadoztunk a kocsiban.

Aztán Sedona után jöttek a hegyek... meg a hó. Egész egyszerűen nem hittem volna, hogy én még aznap teljesen behavazott tájat fogok látni, ahol az utak mellett még másfél méter magasan áll a korábban eltúrt hó. A kocsiban ki is kapcsoltuk a klímát.

Flagstaff után visszatért a sivatag, valami érdekes sárgászöld, gyér fűszerűséggel. Elmentünk a Wupatki pueblókhoz, na ott meg aztán végképp ízelítőt kaphattunk, mit is tud a környék.

- Mit élvezhettek ebben az indiánok? - értetlenkedett Attila - meg egyáltalán, mit csinálhattak itt? Hogyan találtak nőt maguknak?

- Hát, biztosan volt nekik is vasárnapjuk, zenés-táncos összejövetelekkel. Azt egész konkrétan tudom, hogy volt nekik báltermük.

- Labdaterem, te! - jött vissza Attila, miután elolvasta a táblát.

- Na, meg is vagyunk - vigyorodtam el - szombaton focimeccs, utána verekedés, majd este diszkó. Az indiánoknak nem sokkal lehetett rosszabb élete egy mai suttyóénál.

Aztán Flagstaffban bevásároltunk, ebédeltünk. Az étteremben körben sínek voltak a falon, rajtuk egy megtermett szerelvény futkározott körbe-körbe. - Mekkora VB már! - jegyeztem meg magamban, amikor érdekes szerelvényt pillantottam meg odakint. Csak mozdonyból tíznél több volt rákötve, a hatalmas pack pedig egy szélesvásznú, egész estét betöltő szerelvényt húzott maga után. Oké, hogy valószínűleg a Sziklás-hegységen megy keresztül... de ez azért jócskán más dimenzió, mint mondjuk a MÁV. Itt tényleg könnyű vasútbarátnak lenni.

Innen már célra tartottunk. Elcsűrtünk a California Peak mellett - Arizona legmagasabb hegye, síparadicsom a sivatag közepén.

Az első létező helyen megálltunk, kinéztünk a Grand Canyonra. Első pillantásra semmit sem éreztem. Max annyit, hogy felfoghatatlanul nagy. Idő kellett, hogy realizáljam, mégis mekkora. (Ez csak másnapra történt meg.) Egyelőre csak annyi maradt meg, hogy nagy gödör - és aggasztóan havas.

Aztán elsőre meglett a lodge. Ettől mondjuk egy kicsit tartottam, mert nem volt egyértelmű, hol is van. A Grand Canyon Viillage térképen be volt ugyan jelölve, de a Travelport a Google Maps-on egyöntetűen máshol mutatta, ha pedig cím alapján kerestem rá a Google Maps-on, akkor a repülőtérre tett. Egy szállás, 3 lokáció. Ehhez képest lett meg elsőre.

Mit mondjak, nagyon hangulatos hely volt. Kívülről rönk faházak, belülről teljesen lengyel faház érzésem volt. Két duplaágyas szoba, fürdőszobával.

Valahogy megint sikerült beletalálnom a tízes körbe: ugyanolyan hangulatos volt, mint tavaly a Curry Camp a Yosemite parkban. A főépület is oké, nagy, barátságos kandalló, hangulatos bár, finom. A szobában mondjuk hűtő az nincs, de benyomtuk a söröket az ablak előtti hókupacba, oszt jól van.

Mielőtt az agyban felhalmozódott adrenalin és az izmokban felgyűlt tejsav venné át felettem az uralmat, írok pár mondatot a tervezett túrákról. Két kiemelt túraútvonal létezik a kanyonban: a Bright Angel ösvény és a Kaibab ösvény. Az utóbbi végigmegy a kanyonon, azaz az innen lefelé vezető részt South Kaibab-nak hívják, a túloldalon felmenő részt pedig North Kaibab-nak. A Bright Angel ösvény lent a Colorado-nál csatlakozik a Kaibab ösvénybe. Ezenkívül rengeteg egyéb ösvény is van a kanyonban, nekem például határozottan csorgott a nyálam mind a River, mind a Tontó ösvények láttán - mindkettő egy konkrét szinten megy végig a kanyonon belül, azaz minimális szintváltozással végig gyönyörű tájon lehet sétálni - de erre már nem volt időnk. Mint ahogy fantasztikus dolog lehet akár kajakkal, akár rafting gumicsónakkal végigcsorogni a Colorado folyón is - de ezek februárban még nem indultak be. (Csak szervezett formában lehet.)

Mi a South Kaibab ösvényen terveztük a lemenetelt, a Bright Angel ösvényen pedig a feljövetelt. Ez egy háromszög. A szállásunk közvetlenül a Bright Angel ösvény kiindulási pontján volt, innen 8 kilométerre van a South Kaibab ösvény indulópontja. Lehet menni shuttle busszal is - pontosabban kettővel, mert át kell szállni - de mivel a peremösvényen vezetett végig az út, mi a gyaloglást választottuk.

Te ne tedd ezt - 4 kilométer séta után fel kell szállni a buszra, utána ugyanis már nem lehet látni semmit.

A két ösvény a Bright Angel kempingnél ér össze, méghozzá úgy, hogy mindkét ösvénynek külön hídja van a Colorado folyón.

Mekkora marhaság már! - mondhatnád.

Az őrületnek története van.

Eleinte a kanyon mellett ugyanúgy krumplit termesztettek a bevándorlók, mint máshol. Aztán egy Buckey O’Neill nevű ír pacáknak jutott eszébe, hogy mi lenne, ha krumpli helyett idegenforgalomra alapozná az egzisztenciáját? (Oké, egy kicsit sarkítottam. Buckey nem krumplitermesztő volt, hanem a Rough Riders rendfenntartó egység tagja, sheriff és később Prescott polgármestere - de a pacák egyike volt azoknak, akik megérezték, hogy van értelme a környéken idegenforgalommal foglalkozni.)

Mondjuk, ez utóbbin abszolút nem is csodálkozom, a faháza közvetlenül a kanyon szélén volt, egész nap a gödörben gyönyörködhetett. (Csak megjegyzem, a mi szobánk közvetlenül emellett a faház mellett volt, a Buckey-ről elnevezett épületben.)

Nos, idegenforgalom. Kiépítették a Bright Angel ösvényt. Ez egy magántulajdonú ösvény lett, ahol pénzt szedtek a túrázóktól. Később megalakult a Grand Canyon National Park - és szerették volna beolvasztani a túraútvonalat is. De a tulajdonosok mereven elzárkóztak, illetve olyan magas árat kértek, melyet a nemzeti park nem tudott megadni. Inkább belevágtak egy új ösvény kiépítésébe. (Már korábban is volt egy - igaz, magánjellegű - kísérlet egy alternatív ösvényre, ez lett a Hermit ösvény. De ez nem visz le a Colorado folyóig.) A nemzeti park új ösvénye lett a South Kaibab ösvény. Gigantikus munka volt. A Bright Angel ösvény nagy része természetes, indiánok által kijárt útvonal, míg a Kaibab végig mesterséges, sziklafal oldalába vájt útvonal. Magunk között szólva, sokkal lélegzetelállítóbb, de nehezebb is: nagyobb a szintkülönbség (1457 méter), nincs vízvételi lehetőség és nem ritka a 22%-os meredekség sem. Emiatt döntöttem úgy, hogy inkább ezen megyünk lefelé és a kisebb (1335 méter), no meg vízvételes pihenővel rendelkező ösvényen jövünk vissza. Persze, ez sem volt piskóta.

Ja, a történet vége. Szépen kiépült a South Kaibab útvonal, az emberi széthúzás emlékműveként felépült a fekete híd, kétszáz méterrel a Bright Angel ösvény ezüst hídja mellett. Pedig nem kis munka volt, a fényképek szerint emberek vitték le egyenként az acélszerkezet darabjait, az indiánok pedig acéldrótokon csimpaszkodva szerelték össze. Aztán valahogy csődbe ment a Bright Angel ösvény tulajdonosa, az állam végre meg tudta venni az ösvényt, így most már mindkét útvonal ingyenes.

Grand Canyon, lefelé

2009.02.23; hétfő

Akarsz egy jótanácsot? Oké:

NE!

Ne menj le gyalog a Grand Canyonba. Tudom, hogy első ránézésre a lesétálás egy kellően romantikus ötlet, de ne. Ha csak nem te vagy persze az, aki futva teljesíti az 50 km-es Less Nándor teljesítménytúrát. Aláírom, a látvány gyönyörű... de akkor is, NE.

És még egyszer: NE!

Ha a tanácsom ellenére mégis lementél a kanyon aljáig, akkor ácsolj ott magadnak egy faházat, szerezz be egy feleséget, neveljetek fel egy tucat okos, értelmes kölyköt... de NE, eszedbe se jusson gyalog feljönni.

Tudod a kanyon igazából nem lefelé nézve félelmetes. Hanem lentről felfelé. Tudva azt, hogy neked oda fel kell menned. Hacsak nem alapítasz lent családot, persze.

Istenbizony, megpróbáltam mindent. De a hölgy kegyetlen volt. Megkérdeztem tőle, hogy:

- Excuse me, would you give me some information about the mule drive?

Erre elkezdett valamit irgalmatlan gyorsan karattyolni. De úgy, hogy a legnagyobb jóindulattal sem tudtam belőle kihallani azt, hogy honnan és mikor fognak holnap indulni a csacsik. (Ez volt ugyanis a titkos tervem: ekkor már utáltam annyira a Grand Canyont, hogy akart a fene helikopteren fölébe repülni. Inkább befizettem volna egy öszvérre.)

Szóltam a csajszinak, hogy ismételje meg lassabban. Ekkor már megértettem: azt mondta, ne is reménykedjek az öszvérben, túl kövér vagyok.

Így ért véget a szerelmünk.

Még megkérdeztem tőle, hol lehet kapni kólát. (Először sört akartam mondani, de mivel éppen most kövéreztek le, nem mertem továbbfeszíteni a húrt.) A csajszi hanyag mozdulattal az egyik irányba mutatott, hogy ott találok vízcsapot.

Na tessék, már utál is.

Mire visszaértünk a kempingbe, ötödjére áztunk el. (Ja, hogy a Grand Canyonban nincsenek esők. Aha.) Mivel sátrat nem hoztunk, így sürgető késztetést éreztünk valami fedett hely után. Találtunk is egy fedett asztalt a kemping felé, ráadásul az volt rá kiírva, hogy csoportos terület. Ez az! Ide mi is beférünk. Aztán később kiderült, hogy mégsem. A csoportos területet csoportok szokták kibérelni, mint ahogy most is. Az meg hamarosan kiderült, hogy nem vagyunk csoporttagok. Valószínűleg az akcentusunkból.

Rövid időn belül el lettünk távolítva.

Attila vette észre, hogy a budi mögött meglehetősen túllóg a tető, és ami még jobb, a budi melletti placc szabad. (Mint minden normális kempingben, ahová nem jár túl sok perverz.) Lecuccoltunk, vártuk az éjszakát, amikor mindenki elnyugszik és birtokba vehetjük a territóriumunkat. Vacsoráztunk, beszélgettünk, és még kétszer eláztunk.

Időközben elmentem egy üveg vízért és útközben leterített a hidegrázás. Ez volt az a hidegrázás, mely teljesen összezavarta az elképzeléseimet - mármint azon kívül, hogy rohadt rosszkor jött. Semmi meleg cucc nem volt nálam, melegvizes fürdőre, de még zuhanyra sem volt esélyem. Miközben baromi szarul éreztem magam.

Hogy mit is nem értettem? Azt, hogy ilyen hidegrázós rohamom volt Moszkvában is, meg Seattle-ben is. Én elkönyveltem, hogy ez ilyen utazási stressz okozta valami, könnyen túl lehet élni, egyszerűen fehérizzásig kell kell hevíteni magamat. Moszkvában ez a pétervári vonaton történt meg, úgy fűtöttek, hogy a belső dekoritlapokról széles csíkokban folyt le a festék. Én még emellé magamra rántottam az összes takarót - és reggel már egy izzadt, de gyógyult ember szállt le. Seattle-ben meg hajnalban tört rám a roham, beültem egy forró vizes kádba, folyamatosan engedtem bele a csillapítás nélküli forró vizet, aztán 1-2 óra után, amikor a tükrön már több centi vastag pára ült, elmúlt a hidegrázás.

De itt, lent a Grand Canyon alján mi okozhatta a jelenséget? Utazási stressz, az nem. Az erőmmel elkészültem, az tény. Meg pokolian fájt mind a két térdem, az is tény. Sőt, amikor lebringáztam Egerbe és ugyanígy nagyon kihajtottam magam, akkor is volt hidegrázás. Most akkor okozhatja testi elfáradás is... vagy térdfájás?

Az ember mindig tanul. Gyakorlatilag a terheléstől leesik a vércukorszint. Sör, kaja gyógyítja.

Végül a laposüveg szorgalmas húzkodása mellett elkezdtem blogolni - és pár perc írás után a reszketés huss, eltűnt. Elég volt nem foglalkozni vele, erre szélsebesen eltakarodott.

Most akkor lehet, hogy mégis pszichés defekt?

Este még elsétáltunk a Phantom Ranchba - ahol félévvel korábban már nem volt hely és ahol lekövéreztek. Azt mondta a camping ranger, hogy este nyolctól ott nagy élet van. Ja. Nyolc óra ötkor értünk oda, a helyiség fullon volt, 15 méteres sor állt a pult előtt. És körülbelül kétszáz fok volt. Celsiusban. A hidegrázásomnak még az emléke is visítva menekült.

Vadásztam magamnak egy sört, beálltam egy sarokba és néztem az embereket. Úgy képzeld el a termet, mint egy hatalmas, rönkökből ácsolt társalkodót egy üdülőben. Az emberek üldögéltek a hosszú asztalnál, kártyáztak (valami egyszerűsített ultiféle lehetett), scramble-eztek, beszélgettek. És bár dohányozni nem lehetett, de a tömeg meg a masszív meleg miatt olyan érzése volt az embernek, mintha vágni lehetett volna a füstöt.

Egy jó félóráig bírtuk, aztán visszasétáltunk. Még megvártuk a nagy esti klotyirohamokat, majd megágyaztunk és magunkra húztuk a lóbőrt.

Reménykedtünk, hogy nem jön éjszaka senki a vécé mögé brunyálni.

Grand Canyon, felfelé

2009.02.24; kedd

Mindketten nagyon jót aludtunk. Attila kifejezetten azt állította, hogy a legjobbat, amióta itt vagyunk - és én sem panaszkodhatok. Lehet, hogy van valami csakra a budi melleti alvásban?

Vagy csak a szag?

Szegény Attila. Még amikor az elején tervezgettünk, elmesélte, hogy évekig lógott a falán egy cigireklám: Marlboro Man üldögélt a sátra mellett a Colorado partján, tűzön főzte a teát, szívta a cigit és a háttérben tornyosultak a Grand Canyon sziklái. Akkor megfogadta, hogy ő is megcsinálja ugyanezt, ha nagy lesz.

És most itt volt a nagy lehetőség.

Aztán hamar fogytak az opciók: a sátor nagy és nehéz, végigcipelni Amerikán azért már mégse. Ugyanez érvényes a gázpalackra is. (Tüzet rakni tilos.) Ráadásul Attila időközben leszokott a cigiről is.

És akkor most itt van ez: reggel, amikor a felkelő nap sugarai megbirizgálták az arcát, mire esett az első pillantása? A Colorado folyó helyett egy budi falára.

Így valósulnak meg gyerekkori álmaink.

Aztán Attila hamar egyenlített, pedig nem is olvasta, mit írtam. Csócsáltuk a reggelit, amikor megkérdezte:

- Józsi, hány éves is vagy?

- Júniusban leszek 45.

- Hát, hallod nem sokra vitted, hogy még ebben a korban is a budi mellett alszol a földön.

És akkor a felmenetel. Illetve először a magasság.

Ez valami olyasmi, amit meg kell tapasztalni. Addig kár is róla beszélni, mert csak égeti magát az ember. Emlékszem, amikor Nej volt kint errefelé, mennyire hülyén néztem rá: - miért nem mentetek le, aranyom? Amikor pedig csak egy délutánra ugrottak ki Phoenixből. De a fene se tudja elképzelni a méreteket, akkor annyit fogtam csak fel, hogy le kell sétálni egy gödörbe, aztán meg fel.

Attilának van erre egy jó kifejezése: kocsma power. Amikor a társaság egy füstös kocsmában, sör mellett tervezi az útvonalat és csak úgy repkednek az ezer méterek. Aztán amikor ki kell menni és le kell gyűrni a távot, akkor jönnek a hümmögős korrekciók. (Nagyon jó példát kaptunk rá, amikor Seattle-ben összefutottunk a többiekkel és sör/bor mellett beszélgetve elmondtuk, miket is csináltunk. Rögtön meg is szólalt valaki, aki hozzátette, hogy ő már ment egy nap 2000 méter magasságot is, amire másik valaki rákontrázott, hogy az semmi, ő már ment háromezret is. Attilával udvariasan mosolyogtunk.)

Ez a szemlélet bennem is olyannyira megvolt, hogy a lemenetet egy könnyed lesétálásnak képzeltem el. Olyannyira könnyednek, hogy aznapra még beraktam egy jó nagy kör Rim Trail túrát is. (Ez egy ösvény, mely teljesen a kanyon szélén fut végig.) Szerencsére csak a felét tettük meg, de így is hozzájött +8 km a sétához.

Aztán jött maga a lemenet. Egyszerűen hihetetlen mélységeket ereszkedtünk, miközben az alja egyáltalán nem jött közelebb. Egy idő után a térdeim is kikattantak, onnantól már nem csak fáradtam, hanem fájtam is. Ahogy megfogalmaztam később, már odafent: lefelé piszokul fáj a láb, felfelé már csak az élet. A legjobb az egyenes út. Igaz, ez egyben a legunalmasabb is.

Van egy másik szakkifejezés is, a Pappy Power. Ezt én találtam ki. A Grand Canyonban nem egy olyan bácsikát láttam, akik járni alig bírtak, de küzdöttek. Mentek 50 métert, lihegtek. Megint mentek 50 métert, megint pihentek. (Erre mondtam azt tavaly, hogy Grabowski a kis piros autójával.) És közben jókedvűen fecsegtek a többi öreggel, az árnyékokban félreálltak vizet inni - abszolút nem azon rágták magukat, hogy mennyi van még hátra, hanem élvezték, hogy már mennyit tettek meg. És lassan, de biztosan ők is felértek a végén. Ez a Pappy Power, ezt használtam én is az utolsó 400 méternyi szinten. Működik.

Mondjuk, láttam azért ennek az ellenkezőjét is. Volt ott egy gumi rugalmasságú fazon. Lefelé elpattogott mellettünk, majd két órával később szemből is. Biztos azt mondták neki odafent, hogy Jim, ugorj már le egy kis friss vízért a folyóhoz. Vagy valaki kirúgta a fenti pályáról a labdát. Mindenesetre egész biztos, hogy nem róla mintázták a ‘Ne Napizzunk‘ tábla alakját.

Több helyen ki volt rakva egy figyelmeztető tábla - rajta egy elgyötört turistával - hogy eszünk ágába se jusson egy nap lemenni, majd ugyanazon a napon vissza is jönni.

Na, mindegy, azért nem éreztem magam túl boldognak az induláskor: ha a lejövetel ennyire fárasztó volt, milyen lehet majd a feljövetel?

De megcsináltam. Szívem szerint 72 pontos betűvel vésném ide ezt a mondatot, de durván tönkrevágná az oldal kinézetét. Mindegy, gondold azt, hogy úgy van.

Nekem eddig a legnagyobb, egyben leküzdött szintkülönbség 731 méter volt (szintén Amerika, Yosemite Fall) ehhez képest a mai, egyfolytában emelkedő 1350 méter valami őrületesen brutálisan vadul durvább.

Szögezük le, hogy én itt meg is álltam. Úgy vagyok ezekkel a hegyremászásokkal, mint Jack Bauer a munkájával: csináljuk, csináljuk... de kurvára nem élvezzük. Volt is egy vitánk Attilával, szerinte ez sport és az igenis a sportteljesítmények közé számít, hogy mekkora hegyet mászunk. Erre csak annyit mondtam, hogy akkor mászkáljon panelház lépcsőházában, az is sportteljesítmény. Én a természet szépségeiért mászkálok ilyen helyekre és kelletlenül ugyan, de tudomásul veszem, hogy bizonyos látványokért, érzésekért rengeteget kell dolgoznom.

Persze nyilván igazságtalan vagyok, hiszen láttam, hogy majd kibújt a bőréből, amikor leértünk a Colorado folyóhoz. Csak ebben a vitában sodródtunk ki egy-egy szélső értékhez, miközben mindketten pontosan tudjuk, hogy az igazság középen van.

De mindegy, megcsináltuk. Attila egy órával hamarabb, de én az utolsó 2 kilométeres etapon (300 méter szint) már csak látszólag éltem. Megjegyzem, ez volt a legnehezebb: sár és öszvérszar végig volt az utolsó négy kilométeren, de itt már hó, illetve jég is akadt rendesen. Ha arra gondolsz, hogy volt korlát a szédítő mélység irányában, akkor van még egy dobásod. És pont ez volt az a szakasz, ahol a lábam már nemigen engedelmeskedett a gondolataimnak. Ha Attilával még odalent nem szervezzük át a csomagokat (átvállalta hálózsákot, a bivakzsákot, a laposüveget meg a pénztárcát), akkor valószínűleg az utolsó szakaszt már fókamászásban teszem meg.

Ja, öszvérszar. Attila vette észre, hogy ezek mindig odaszartak, ahol meredekre váltott az út. Ennek ugye az volt a szépsége, hogy a túrázók beledolgozták a zöld szart az iszapba (ne tudd meg, milyen színjátszós a bakancsom, vörös iszap, barna sár és zöld öszvérszar) és pont akkor, amikor meredekre váltott az út és jó nagy levegőket kellett venned, akkor tüdőzted le legmélyebben a szarszagot.

Na mindegy, valahogy felértem. Csapzottan izzadt, koszos voltam, a hajam, a ruhám mind önálló életet élt rajtam - és elmondhatatlanul utáltam a Grand Canyont. Most gondold el, a szállásunkig még sétálni kellett 2-300 métert a Rim Trail-en. Egy csomó turista ott esett egyik ámulatból a másikba a Grand Canyon láttán - én meg vaddisznóként lökdöstem őket félre az utamból, hogy oszoljanak kérem, nincs itt semmi látnivaló.

Még egy érdekes adalék. Láttam olyan embereket a kanyonban mászni, akik közben zenét hallgattak. A legextrémebb közülük egy ferdeszemű srác volt, aki mindehhez egy, még a nyolcvanas években divatos, felpuffasztott műanyaggal ellátott hi-fi fejhallgatóban nyomta. Könyörgöm, minek? Az ember azért megy a természetbe, hogy annak a hangjait hallja. Ha az éppen a totális csend, akkor azt. Ha csicseregnek a madarak, akkor azt. De zenét? Emberek, nem filmben élünk!

De ott jártam, hogy felértem. Megnéztem, Attila hová ásta el a söröket a hóban - nem találtam - aztán megpróbáltam bontani egy meleget kilinccsel - a bontó Attilánál volt - a sör fele kifolyt a fürdőszobában - vécépapírral felfókáztam - majd ledobtam magamról az izzadt, sáros cuccot, hanyattdőltem az ágyon - és újból rámtört a hidegrázás. Megjegyzem, az utolsó etapon már éreztem a jelét, de igazából itt a szálláson kapott el. Pánikszerűen kivánszorogtam a fürdőszobába, vörösizzásig hevítettem a tusoló csövét és rákvörösre főztem magamat. Nem ért semmit. Húsz percnyi zuhanyzás után megtörölköztem, magamrahúztam az összes takarót és még így is vacogtam. Vagy egy órát töltöttem magzatpózba kucorodva a két réteg takaró alatt.

Aztán megjött Attila (az egykori gyerekvasutas megnézte a nosztalgia vonatot), behozta a söröket - és vagy a sör, vagy a beszélgetés átlendített a holtponton. Azóta eltelt 3 óra, vacsoráztam egy kis sajtos zsemlét (két napja ezen élek, meg mogyoróvajas műzliszeleteken, cefettül utálom már mindkettőt - dehát a kalória nagy úr), megittam három kicsi sört - és már kezdek rendeződni: még mindig fázok ugyan, de már nem annyira elviselhetetlenül. Mondanom sem kell, a szobában egyébként rohadt meleg van.

Apropó, kalória. Jópofa táblát olvastam a nagy gödör alján: az volt ráírva, hogy ‘egyél!’. Hogy tudjál róla, hogy a kaja a test üzemanyaga, ha nagyot vállalsz, akkor bizony sűrűn kell tankolnod. Nem ez a diéta ideje. Igyekeztem is betartani, tömtem magamba a szikkadt zsemlét meg a csípős sajtot. Nem volt valami finom. Na jó, borzasztó szar volt. De ugye, kellett a kalória.

Aztán este úgy volt, hogy közösen elmegyünk vacsorázni. de bármennyire is jó ötletnek tűnt egy meleg leves, képtelen voltam megmozdulni.

- Jó nagy izomláz lesz holnap - vigyorgott Attila.

- Holnap? - néztem rá hülyén.

És egyáltalán nem tréfálkoztam. A két méterre lévő asztalhoz is alig bírtam eljutni és a mozgásomhoz képest Donald Kacsa egy szexuális őserőt képviselt. Hogy én most felöltözzek, elsétáljak a 15 méterre lévő étteremig? Még akkor sem, ha ott szabad wifi van.

Én - hulla.

Monument Valley

2009.02.25 szerda

Borzalmas éjszakám volt, a tegnap esti olajbogyós-zölborsós-háromborsos krém alul-fölül próbált meg egész éjjel visszaszivárogni az élők birodalmába. Korai ébredés lett a vége.

Gyors reggeli, indulás. Eredetileg ma Page is be volt tervezve, de mivel hidat a Grand Canyon fölött már láttunk kettőt, duzzasztógátat meg fogunk Las Vegasnál, így inkább egy kényelmes tempójú Monument Valley mellett voksoltunk.

Első meglepi: benzinkút. Oktánszámok: 87, 89, 91. Nyilván 87-est tankoltunk. Nem csörgött a motor. (Los Angelesben találtam meg véletlenül a gépkönyvet. 87-esre volt állítva a kocsi.)

Szóval, elindultunk. A nap gyönyörűen kezdett sütni, kár, hogy erről a szélnek nem szólt. Olyan erős szélviharban mozogtunk egész nap, hogy ihaj. Eleinte a metsző, jeges szél dominált, később meleg, magas portartalmú vihar lett belőle. Ez utóbbit értsd szószerint, mentünk át olyan falun, hogy a portól ötven métert, ha láttunk előre, az emberek pedig felhúzott kapucnival jártak, hátrafelé.

Becsületből még megálltunk néhány kilátóhelynél, a kanyonnak ezt az oldalát végülis még tényleg nem láttuk, de a szélvihar miatt ahogy tudtunk, menekültünk is vissza az autóba.

Még megálltunk egy-két navajó ékszeres bódénál, de aztán elfogytak, mi pedig tűztünk ezerrel a monumentek völgyébe.

Így utólag visszanézve tényleg mulatságos, de annyira emberi: ahogy az ember közeledik valami csodálatos felé, már messziről áhitatba esik a legkisebb jelre is. Aztán amikor odaér és nagykanállal kapja a csodát, egyszerűen belefásul. Még egy kaszott nagy szikla? Várj, ne mondd meg... elefánt... vagy három nővér... vagy 7 totemoszlop? Megálljunk egyáltalán fényképezni?

Miközben odafelé, amikor még csak a horizonton látszódtak a sziklák, kilométerenként álltunk meg fotózni, mintha nem is hallottunk volna a zoomról, mint olyanról.

Aztán megérkeztünk és indult a döbbenet. Rongyos 5 dollár befizetése után egyrészt ki lehetett ülni a View szálloda teraszára, ahonnan - micsoda meglepetés - egy csomó sziklában lehetett gyönyörködni. Kényelmes, magastámlás vas forgószék az árnyékos teraszon, kevés ember és a világ egyik legszebb panorámája... nem kevés zen volt a levegőben.

Másrészt pedig el lehetett indulni egy földúton, mely egészen betekergett a sziklák alá/mellé/közé. Ez volt az a 15-20 kilométeres út, amikor túlcsordultunk a jóval.

Így, összességében azt mondom, Arizona derekasan megmutatta, mi mindent lehet kihozni a sziklákból. Eleve a Grand Canyon, ahol minden száz méter maga a csoda és ilyen száz méterekből rengeteg van, ráadásul mely csodák fentről nem is látszanak, maximum sejthetők... aztán a mindenfelé felbukkanó Painted Desert-ek, a háttérben rózsaszín-világosbarna hegyvonulatokkal, aztán Sedona vörös sziklái majd a Monument Valley hatalmas, méltóságteljes, rozsdabarna sziklatömbjei... őrült nagy változatosság ugyanabból az anyagból. Kicsit úgy is vagyok vele, mint a gyermek Karinthy, aki addig gyűjtött bélyeget, amíg az apja haza nem hozott egy zsákkal. Bakker, láttam mindent, amit sziklából ki lehet hozni... hogyan lelkesedjek akkor például a somoskőújfalui bazaltomlásért?

Hazafelé még belefért egy flikk-flakk, beugrottunk a Navajo Monument nemzeti parkba is, ahonnan jó másfél kilométeres sétával ki lehetett sétálni a Tsegi kanyon széléhez. Igen, egy újabb kanyon. Az érdekesség, hogy ennek a kanyonnak az egyik sziklabeugrójában egy indiántörzs épített fel anno egy többszintes falut. (Betatakin.) A törzs arról volt híres, hogy a világ középpontját keresték. Évszázadokig meg is voltak győződve, hogy az itt van, a Tsegi kanyon beugrójában. Aztán a környék kezdett elsivatagosodni, a tsegik pedig átértékelték a helyzetet és mentek tovább, keresni a középpontot. A régi lakhelyük pedig - a sziklaöböl és a szárazság következtében - változatlan állapotban fentmaradt a mának.

Megnéztünk egy tipikus ősi navajo lakást, a hogan-t. Fa vázra tapasztottak rá - naná, vörös - agyagot. Volt egy nagyobb kupac, abban laktak, meg volt egy kisebb, az volt a fürdőszoba. Ez utóbbi úgy müködött, hogy beraktak középre egy nagy, izzásig hevített követ, majd a harcos köré kucorodott, az asszonya meg egy takaróval letakarta a nyílást. Az ember bent elmeditálgatott egy ideig, közben csuromvizesre izzadt. Aztán kijött, meghempergett a homokban, majd lesöpörte magáról a csatakot. Tiszta volt - és egy csepp vizet sem használt el hozzá.

Aztán Tuba Cityben vacsoráztunk egy jólesőt valami mexikói gyorsétteremben.

Apropó, city.

Ha láttál már abszolút reménytelen dolgot, hát egy navajo település mindenképpen az . A mai nap során 400 kilométert autóztunk a navajo rezervátumon belül, van mire alapoznom a véleményemet. Már a sivatag is tök reménytelen, ahol próbálnak megkapaszkodni: vörös/barna por mindenfelé, rettentő ritka, apróbokros aljnövényzet, kő és kő meg por amerre csak néztünk, aztán egy-egy kupacban fabódék, lakókocsik, furgonok. Ez a navajo település. Egyszerűen fel nem tudom fogni, mit tudnak itt az emberek csinálni. És most még istenes idő van, de nyáron gondolom egy végtelen nagy kemence az egész.

Hazafelé még volt egy kis izgalom Pramalot Camelot után olyan erővel tört ránk a szél, hogy képtelenség volt kilencvennél többel menni. Száznál többször is éreztem, hogy már nem vagyok ura a kocsinak, csak pattogunk az úton.

De végül hazaértünk, és ma fordult elő először, hogy nem hullafáradt állapotban tört ránk váratlan rohammal az álom kora este, hanem kulturáltan este tizenegyor kapcsoltuk le a lámpát.

Azaz ha kiváncsi vagy, hogyan lehet gyorsan leküzdeni egy tizenórás jetlag-et, akkor itt van a recept: menj le a Grand Canyonba 1500 méter szintet, aludj a földön, másnap gyere vissza, harmadnap pedig autókázzál 650 kilométert. A hatás garantált.

Feltéve, ha túléled.

Las Vegas

2009.02.26;csütörtök

Get your kicks.

Egy nagyon kellemesen átaludt éjszaka, végre. Még a burritóhoz rendelt feketebab sem tudta megkeverni a lapokat, mindketten aludtunk, mint a bunda. Nagyjából fél hatig. (Az emberfia nem aludni jár Amerikába.) Attila akkor ment át kávézni, én pedig utána nem sokkal kezdtem megokosítani Mohabát. (Eddig elvoltunk azzal, hogy az iGO bénázik, de mától indul a vándorélet, keményen szükségünk lesz rá.)

Utolsó napunkat megkeserítette egy öreg indián banya, engem átvágott a kávéval, Attilának nem volt hajlandó citromot adni a teájához (pedig mögötte volt a konyha), ráadásul volt egy kis balhé a kicsekkolásnál is (sérelmeztem, hogy miért 300 dollár levonásával tesztelték, hogy működik-e a kártya, persze a szállásdíjon felül), szóval az elmenetel nem volt túlzottan ideális.

Az idő viszont annál inkább. Csitult a szél, a nap ezerrel sütött, méghozzá hátulról. Jó tempóban haladtunk. Ügyesen el is haladtunk a 66-os út... mellett. Bakker. Én figyelmetlen voltam, Attila későn vette észre - így amikor rádöbbentünk, már túlhaladtunk a sztrádán az egyetlen megmaradt nyomvonal mellett.

Hogy legyen némi értelmes infó is az írásban. Mitől is olyan legendás ez a Route 66? Mitől fonódott össze a neve a blues-zal, a nélkülözéssel, a reménytelenséggel?

Amennyire tudom, az egész a nagy gazdasági válsággal kezdődött. A keleti parton sorban mentek csődbe vállalatok, pénzintézetek, dőltek be részvények, lettek családok egyik pillanatról a másikra földönfutók. A jobb élet reményében valóságos népvándorlás indult meg a nyugati part felé. Hol? Hát azon az úton, mely keresztülszelte a kontinest: a 66-os úton.

Ma már az eredeti út nem nagyon van meg, helyette a 40-es autósztráda viszi a forgalmat, egy másik nyomvonalon. Nekünk olyan szerencsénk volt, hogy kis kerülővel végig tudtunk volna menni egy 100 kilométeres darabon az eredeti úton, Seligman és Kingman között - de ezt a lehetőséget csesztük el.

Cserébe viszont jó alaposan körbelihegtük a Hoover Dam-ot. (Remélem, a Civilization mániákusok sárgák az írigységtől.) Tényleg böszme nagy erőmű. Furcsa belegondolni, hogy tulajdonképpen ez a hatalmas duzzasztógát a Colorado folyón nem más, mint Las Vegas generátora. Ettől van éjszakai neon-csillogás - és egyáltalán élet - a sivatagban.

Igen, jól sejted, Vegas. Három óra körül értünk ide (volt benne egy időzónaváltás is), elfoglaltuk a szállást. Cefettül olcsó, cefettül lepukkant, biztonsági őr járőrözik folyamatosan, elég rosszarcú szomszédaink vannak, szóval tényleg hangulatos. Ráadásul a wifijük csak egy készüléket enged és Attila gyorsabb volt az iPhone-jával. Én meg nem tudom módosítani a telefonomon az alapértelmezett adatkap-csolat hívószámát (elé kellene írni két nullát), de még leduplikálni sem, az új kapcsolat létrehozásához meg nem tudom az adatokat. I’m doomed. Elkeserítően offline lettem.

Este viszont irány a város. Kifosztjuk. Csak úgy, gyalogosan.

Persze jó összeesküvőkhöz méltóan külön-külön támadtunk.

GT áradozott anno arról, hogy egyszerű falusi gyerekként mekkora élmény volt neki egy Chrysler Stratus cabrió-ban végiggördülni éjsza-ka Las Vegas főutcáján. Tényleg király egy élmény lehetett - de én, már a mentalitásom miatt is, más utat választottam. Gyalog mentem végig a New York kompozíciótól majdnem a tévétoronyig, beszaglászva mindenhová, ahol csak egy pici érdekesség is volt, tolakodva az emberek között - kicsit meg is fájdult a szívem, látva, hogy a legtöbb ember a párjával élvezi az élményt - és természetesen lefotózva mindent, ami szép és érdekes volt.

A találkahelyet persze jól benéztük a térképen, ha egész este gyalogoltunk volna, akkor sem tudott volna odaérni egyikünk sem. Még jó, hogy itt már van térerő.

Végül összefutottunk és betámadtunk egy bűnbarlangba. Habár legszívesebben inkább bűnföldalattivárosnak nevezném, akkora zegzugos nagy hodályok ezek a kaszinók. Vagy ezer félkarú rabló, illetve klónja, tömérdek rulett, blackjack és a jóégtudja még milyen asztalok. Persze bárok is, aztán rúdon ficergő majdhogynem pucér nőstények, zene, tömeg, zsibongás. Egész éjjel. És ilyen helyek nyíltak méterenként, sűrűbben, mint matyó baba a Váci utcában.

Nyiván le is ültünk egy félkarú rablóhoz, dobnánk be az egycentest (csak óvatosan) - de nem ment.

Nem annyira egyszerű ez. Leírom, hátha jól jön még neked is. Tehát először valahol mélyen leghátul meg kell keresni a kártyakiállító hölgyeket. Útlevél kötelező. (Attila itt cseszett rá, innentől társkártyával játszott.) Regisztráció után kaptunk mágneskártyákat. Ezeket kellett bedugni az automatába, majd utána egy másik lyukon a megjátszandó értékű papírpénzt. Innentől jött az egyetlen olyan alkalom, amikor használod is a koponyádban lévő káposztalét: kiválasztod, mekkora tétekre bontod az összeget. Utána már csak rángatni kell a kart (nyomkodni a gombot), amíg vagy el nem fogyott a bedobott pénz, vagy úgy nem döntöttél, hogy kiszállsz. Ekkor a gép kérésre nyomtat egy elismervényt, melyet vagy a pénztárnál, vagy az automatáknál pénzre lehet váltani.

A regisztráció során nem csak kártyát kapunk, hanem bónuszpackot is: ajándék belépők, bónusz ételek, italok (mármint mindenből plusz egy, ha már egyébként is rendeltél egyet), és egy 5 dolláros indulótőke. Na, ezt rögtön el is veszítettem, nem vettem észre, hogy az előttem lévő pacák 30 centes lépésközt állított be. Volt 16 húzásom és már ugrott is a pénz.

De amikor már saját pénzből játszottam, megfordult a helyzet: 1 dollárokat nyomtam be, 10 centes tétekkel játszottam, és ahogy egy dollár felé ment az érték, egyből ki is szálltam, így el tudtam érni, hogy a jó két órányi kaszinózás után végül cirka 2 dollár nyereséggel távoztam. Attila 5 dollár körül nyert, de ő rögtön el is verte egy sörre. Én hazasétáltam és a közeli éjjel-nappaliban vettem a nyereményből sört meg csipszet.

Végülis.. hihetetlen. A tömeg, a pezsgés... és egyáltalán az éjszakai élet. Én már láttam, milyen nyáron a jesoló-i éjszaka, de ez annál százszor nyüzsgőbb életet jelent, félelmetes épületekkel. Nem tagadom, megfogott a város... de nem élnék itt.

Los Angeles

2009.02.27; péntek

Élményben talán a leggyengébb nap. Megreggeliztünk Vegasban, aztán átautóztunk Los Angelesbe. Durva hosszú, durva sivatagos út volt. Ja, az a nyílegyenes, 430 kilométeres. Több szót nem is érdemes vesztegetni rá.

Ja, de. Bakker. Ez most spec. nem káromkodás, hanem egy helység neve. Bakerben kellett tankolnunk. Creditkártya bedug, kéri a pinkódot, beírom... aztán semmi. Biztos szar az automata, átmentünk egy másik benzinkúthoz. Creditkártya bedug, pinkód begépel... megint semmi.

Ekkor elolvastam még a legapróbb betűs szöveget is a kútfejen - hát az van ráírva, hogy írjam be az _5_ jegyű pin kódomat. Aha. Itt mentem be a kezelőhöz, hogy nekem európai credit kártyám van, hogy a pékbe (figyeled: baker) kell ezzel tankolni? Elvette, megkérdezte a kútfej számát, bedugta a kártyát egy lyukba, majd megkérdezte, mennyi benzin kell? Full - volt a határozott válasz. No, akkor szaladjak, oszt gyorsan tankoljak, addig nem húzza ki a kártyát. Nem kicsit éreztem hülyén magam, paranoiából nem szoktam látótávolságon kívül kerülni a kártyámtól - de most más választásom nem volt. Tankolás után visszakaptam a kártyát, elindultunk. Útközben jött egy pittyegés a mobiltelefon felől. Biztos a 21 dollár, amennyit eltankoltam - bólintottam. Aztán jött még egy pittyegés. Ez már nem tetszett. Az első megálláskor meg is néztem: még 50 dollár. Anyátok. Az autorizálja ekkora összeggel a kártyátokat.

Aztán Los Angeles, szálloda. A recepción egy ferde szemű srác kiadta a cuccokat. Az első gyanús pont az volt, hogy csak egy kulcsot kaptunk. A második pedig az, hogy csak egy dupla ágy volt a szobában.

- Legfeljebb nem fészkelődünk - próbálta optimistára venni Attila.

- De csak egy takarónk lesz - mutattam rá.

- Na, az gáz. Menjünk le, beszéljünk a recepciós gyerekkel.

Megbeszéltük. 5$/éjszaka/személy felárért kaptunk dupla ágyas szobát.

A liftben felfelé jutott eszembe:

- Te, mit gondolhatott rólunk a recepciós az elején? Egy név, egy ágy, két hapsi...

- A mocskos buzik, biztosan azt - vigyorgott Attila.

Aztán jött az újabb harcom a wifivel. Ránézésre minden rendben volt. Kaptunk usernevet, jelszót, direkt rákérdeztünk, hogy hány embernek jó... minden oké. Beléptem. Megkérdezte, hogy tűzfal mögül akarok nyomulni vagy nyíltan. Naná, hogy nem akarok szarakodni a tűzfalukkal. Erre olyan IP címet kaptam a dhcp szerverükről, mely semmire sem volt jó. Se pingetni nem tudtam semmit, se névfeloldani. Ráadásul csinálhattam bármit, nem tudtam visszavarázsolni magam a kérdés elé. Kész. Wifi megint nincs.

Közben Attila megkérdezte a recepcióst, hogy mit érdemes megnézni Los Angelesben. Semmit - jött a válasz. Stimmel - tettem hozzá később én is - itt tényleg nincs semmi kiemelkedő érdekesség. De azért végigautóztunk a Sunset boulevard-on (26 km), keresztülvágtunk Hollywoodon (semmi különös, csak egy zsúfolt városrész), aztán váratlan váltással Beverly Hillsben találtuk magunkat (egy majdhogynem steril kertváros, maximális rendezettséggel, eszméletlen villákkal) végül lecsorogtunk az óceán partjára, Santa Monica-nál. (Ha ez mond valakinek valamit, Baywatch.) Sétáltunk egyet a parton, tetszett. És ilyenből itt irgalmatlan rengeteg sok van.

Utána visszaautókáztunk a szállodához. Nem is lett volna ezzel a programmal semmi baj, ha nem péntek délután autókázunk a világ egyik legbedugulósabb városában. A többit képzeld hozzá: fullra bedugult kétszer ötsávos utak, majd Mohabá megjegyzi, hogy háromszáz méter múlva tarts jobbra. Hogyan??! De végül hazakecmeregtünk.

Este vacsora. Már egy másik ferdeszemű volt a recepción. Megkérdeztük, hogy merre van étterem. Mondott néhányat. Nekem csak ekkor esett le, hogy gyakorlatilag a kínai negyed szélén vagyunk. Minden kínai a környéken.

Menetközben Attila megjegyezte, még az óceánparti séta emlékével a fejében, hogy úgy enne valami seefood-ot. Csak nem találsz itt olyat - gondoltam. Aztán kiértünk egy sarokra, és amerre csak láttunk, mindenfelé kínai seefood éttermek hemzsegtek. Bakker. Az egyiknek az ablakában volt étlap, nem csak halat tartottak, oda bementünk. Ettem egy csodálatos mogyorós csirkét, Attila valami szójás rákot, lelke rajta. Meg kértünk sört.

- Maguk nem kérnek sört - mondta erre a pincér hölgy.

- De, mi azt kérünk - volt a válasz.

- Nincsen, csak kínai sörünk.

- Nagyon jó lesz.

- De az nem jó.

- De jó.

- De lehet, hogy nincs is.

- Ha van, akkor kérünk.

Nem adtam volna érte egy lyukas kétfillérest sem, de gyártottak valahogy. Valamiből. Magunk között szólva, még így is jobb volt, mint a napok óta a bőröndömben hordozott baromi édes, extra malted, extra gravity milwaukee sör.

És a nap csúcspontja: estére megjavult a wifi elérésem. Welcome back in the civilization.

Pár szó a gombokról, ugyanis itt, ebben a szállodában vált kritikussá a helyzet. Kezdődött azzal, hogy a farmeringem ujjáról már a repülőgépen leesett a gomb. Szerencsére megtaláltam, elraktam. Tűcérna ugyan nincs nálam, de valami majd csak lesz. Az első nap az egyik első gomb esett le a farmeringen, kész szerencse, hogy nem szoktam begombolni. Attilánál volt varrókészlet, gondoltam, majd valamikor felvarrom a gombokat. Végül mégsem kellett, úgy beleizzadtam az ingbe a Grand Canyon túrán, hogy ment is egyből a szennyesbe.

Jött a nadrág. Leszakadt a gomb, elraktam. Van rajta még olyan fém akasztó, elég az is. Az egy nappal később szakadt ki, hirtelen mozdulattal a piszoárba vetette magát, még éppen hallottam a segélykiáltásait, mielőtt végképp eltűnt volna.

Szerencsére volt tartalék nadrágszíjam, de a repüléshez valamit ki kellett találnom, mert a fémdetektornál le kell vennni az övet, aztán se gomb, se akasztó, bokáig leengedett nadrágban meg csak nem ugrálok át a vizsgálaton. Valószínűleg ez még Los Angelesben is feltűnő lenne. Végül az lett, hogy az utolsó éjszaka felvarrtam a gombot.

Erre a második napon Seattle-ben eltört a gomb. Fogalmam sincs, milyen trükköt tartogat még számomra ez a nadrág. Most kénytelen leszek a már szennyesben lévő farmering félrerakott gombját felvarrni a nadrágra, otthon pedig Nejjel visszavarratni mindent.

San Diego

2009.02.28;szombat

Érdekes végigtekinteni, hogyan formálódott az utolsó napi program. (Oké, én is tudom, hogy nem ez az utolsó nap. De eddig remekül megvoltunk számítógépek, Microsoft és Exchange nélkül. Majdnem azt mondtam, hogy eddig pihentünk, de aztán végiggondoltam a tömérdek korai kelést, a megtett távolságokat, szinteket... maradjunk annyiban, hogy inkább kikapcsolódtunk.) De akárhogyan is tekergetem, innentől visszatérünk a munkás napokba, szivacsként kell felszívnunk a szakmai infókat. Különösen nálam izgi a helyzet, az E14-et állítólag már csomagolják, tehát várható, hogy sokmindenről lesz szó.

Na, de ez még Los Angeles, hagyjuk a szakmát a későbbi napokra.

Szóval az eredeti program az volt, hogy mittudomén. Volt egy plusz napunk Los Angelesben, ahol szerintem túl sok mindent nem lehet csinálni februárban. Elkezdtem nézegetni a térképet, majd megakadtam San Diego-nál. Csak 186 km... és tele látnivalóval: világhírű állatkert a Balboa parkban, Seaworld... ez pont jó lesz. (Oké, Los Angelesben meg van Legoland és Disneyland... de ugye érezni a különbséget?)

Aztán tegnap Attila beleragadt a homokba. Annyira megtetszett neki a Santa Monica Beach, hogy inkább azt választotta egész napos programnak. Bérelt szörföt, ruhát... és nyomta a hullámokon. Állítólag volt olyan is, hogy állva kijött a partig.

Én maradtam az állatos napnál, de persze kiderült, hogy megint túlvállaltam magam: egyszerűen képtelenség mindkét programot teljesíteni, így maradt a Seaworld, egyedül .

Abszolút nem bántam meg.

Ja, még az odaút. 186 km, freeway, azaz ingyenes sztráda. Egy harminc kilométeres szakasztól eltekintve végig beépítve. A sávok száma soha nem esett 8 alá, de nem volt ritka a 16 sem. Egyszerűen hihetetlen élmény ekkora térben autózni, ez már szélesebb, mint egy focipálya hosszában. Jobbratartás nincs, tehát mindenki cikázhat minden irányba - és kell is, mert időnként egész furcsa szabályok vonatkoznak a sávokra. Általános, hogy a belső, gyors sávok olyan autók számára vannak fenntartva, amelyekben legalább két ember utazik. A jobb szélső sávok a teherautóké, aztán persze meglehetősen kiszámíthatatlanul kanyarodnak le-föl két-két sávok, és időnként a ‘Háború és Béke’ mennyiségű szövegeket tartalmazó táblák is okoznak kényelmetlen érzéseket. (Nem a megértésével van gond, elolvasni nincs idő.)

Most azt is mondhatnád, hogy azért az mekkora nagy dolog. Amikor van 8 sávod és szabadon csalingázhatsz közöttük. Ja. Ha nincs dugó. De mindig van.

Itt értünk el az amerikai életforma csapdájához.

Érdekes megfigyelni, nyugaton, délnyugaton mennyire szellős a településszerkezet. Két szomszédos ház között nem ritka a focipályányi távolság. A város óriási területen terül el, de nincs igazán központja. Tipikus példa Phoenix: 30 kilométert mentünk, mire kiértünk belőle, bár igazából nem is tudtuk, mikor értünk ki, hiszen az útszéli boltok, farmok közel azonos sűrűséget képviseltek, mint maga a város.

Nos ez a modell autó nélkül _nem működik_. Hogy jobban értsd: ha Amerikában felszalad a benzin ára, akkor nem nehezebb lesz az élet, hanem megáll. Mi nem tudjuk elképzelni az életünket áram nélkül, de az autó nem létszükséglet. Kint az autó fontosabb, mint az áram.

Meg is látszik ez a nagyvárosok forgalmán. Hiába híznak az utak majdnem végtelen szélességűekre, az autófolyam bármikor be tudja dugítani.

És innentől kezdve az áldásból átok lesz. Egy ekkora város, mint Los Angeles, szanaszét van szabdalva soksávos sztrádákkal. A közlekedés nagyjából abból áll, hogy felmész az egyikre, átmész a másikra, aztán valamikor lejössz. Na, ezt képzeld el: felmész jobbról egy átlagos kétszer hatsávos pályára (4 normál, 2 felhajtó) aztán 200 méter múlva tarts balra, mert át kell váltanod egy másik sztrádára. Izzadás, káromkodás, halál. Amíg ennyi sávon átpofátlankodsz a beállt tömegben. Persze a keresztbekavircoláshoz az erős tempó sem túl jó.

No, kellemes sebességgel haladtam kifelé a városból. Persze ez messze nem tűnt olyan egyértelműnek, még 80 km távolságra sem voltam biztos benne, hogy kiértem, hiszen ugyanúgy be volt épülve a környék. Ami viszont nagyon hiányzott, az valami pihenő. 120-130 km körül kezdtem rendesen elálmosodni - de errefelé nem ismerik sem a közvetlen autóspihenőt, sem a közvetlen benzinkutat. Vakon le kell hajtanod egy leágazón és bíznod abban, hogy megtalálod, amire szükséged van.

Üdítő kivétel volt nem sokkal San Diego előtt egy autós pihenő. Kiálltam, letettem az autót... és élveztem a leírhatatlan hangulatot. Meleg tavaszi nap volt, nálunk májusban vannak ilyenek. A napnak már kezd ereje lenni, de azért még bársonyosan simogató, nem olyan durva, mint a nyáron ugyanezt smirglipapírral abszolváló napkorong. A levegő friss volt, intenzíven sóstenger-szagú. A dombról a végtelen óceánban lehetett gyönyörködni, a közelben sirályok repkedtek, rikoltoztak. Aztán ahogy arrébsétáltam, a vécé környékén megváltozott a fauna, a fákról már intenzív papagájkarattyolás hallatszott.

Nagyon kellemes pihenőhely volt.

Aztán San Diego-ból amit elsőre megtapasztaltam, az egy irgalmatlan nagy parkoló. Nem viccelek, a horizontig húzódott el, tucatnyi Seaworld alkalmazott irányította az embereket, hogy melyik, egyre szűkebb szegmensbe menjünk.

Hihetetlen mennyiségű aprókölyök volt mind a bejáratnál, mind a parkban. Legalább egyharmaduk hisztériásan ordított. Valószínűleg ők voltak azok, akiket úgy készítettek fel, hogy ott lesz bent a cápa, hammbekap.

A látványosság. Ha nem lettek volna a show-k, akkor elég átlagos lett volna. Cápában pl. a Campona jobb. (Sötét barlangban nagy medence, a cápáknak max csak a kontúrjait látni. Egy szinttel lejjebb az üvegfolyosó szintén nagyon sötét.) Volt egy medence, ahol a speaker lelkesen beszélt a nagyon veszélyes fenevadakról. Közelebb mentem... nos ez volt a tengeri sünök medencéje. Bakker - vigyorogtam a mikrofonos emberre - ezekről már én is tudnék mesélni. Jók voltak még a pingvinek is... meg nyilván a kis kölykök nagyon élvezték, amikor az állatvilág összekeverdett a vidámparkkal, volt itt hajózás csatornákban, utazás Atlantiszban, meg libegés az öböl felett.

De a legnagyobb mutatványokat kétségkívül a showműsorok jelentették: fóka, delfin, gyilkos bálna. (A beluga show-t kihagytam.)

Hogyan indul egy ilyen show? Tipikus amerikai módra: ordibáló árusok, kóla, popcorn. A tömeg meg veszettül rendel, kiabálások mindenhol keresztbe. Konzum zabálók.

Aztán elmentem ebédet vadászni... és vettem pop-cornt. Kólával. Egyszerűen olyan pofátlanul drága volt minden kaja, és ránézésre annyira gagyi, hogy pánikszerűen menekültem el minden sorból, amikor megláttam, miért is állunk sorba. Végül beültem a delfin show-ra... és kezdetét vette a nagy kapkodás. Először is az előadásig (15 perc) meg kellett ennem a szenesvödör méretű zacskóból a kukoricát. A végén már beledugtam a fejem, mint a lovak, de így sem sikerült. A műsor alatt fényképezgettem, másra nem nagyon volt időm. (Fényképeztél már delfin show-t? Ritka gusztustalan dolog. Ezek a dögök villámgyorsan és követhetetlenül cikáznak a víz alatt, aztán egyszer csak kibukkannak, bemutatnak valami kunsztot majd újrakezdik a cikázást a víz alatt. Van pár másodperced, amíg fényképezhetsz.)

Utána megint nem maradt sok időm, 14.20-kor ért véget a delfin show, 14.30-kor kezdődött a gyilkos bálna buli, a park túlsó felében. Végülis odaértem, de tökéletes ülőhelyet már nem találtam, be kellett ülnöm a vizes zóna utolsó sorába.

Úgy kezdődött, hogy az idomárok köszöntötték a köztünk megjelent valamilyen hírességeket és megkérték őket, álljanak fel. Erre felállt a mellettem ülő konszolidált öltönyös, ösz hajú fekete férfi is, a feleségével együtt. Aztán indult a műsor. A kardszárnyúak ugyanazt a trükköt játszották, mint a kisebb delfinek, rohadt nehéz volt jó fényképet csinálni.

Váratlanul beindult a locsolás. Nos, ahogy egy gyilkos bálna fröcsköl, nem fröcsköl úgy senki. A fenevad kiúszott a medence széléig, egy gonosz vigyor után lebukott, csak a farka maradt a víz felett. Kivárt. Megvárta, míg a vele szemben ülők realizálták, hogy ez a farok pillanatokon belül több tonna vizet fog ránktolni. Aztán ránktolta. Az öltönyös fekete faszival egyszerre vetődtünk az előttünk ülök mögé, aztán a pad alatt fekve fülig érő szájjal vigyorogtunk egymásra. Én ügyesen magam alá rejtettem a fényképezőgépet, úgy vártam, hogy levonuljon a szökőár. Az első volt a legbrutálisabb. Utána kaptunk még többet is, de azok annyira gyengék voltak, hogy még fényképezni is tudtam közben.

Mindenesetre az arénából csuronvizesen keveredtem elő, ami határozottan jól is esett. Akkor ugyan nem vettem észre, de a tavaszinál valamivel erősebb napon sikerült rákpirosra égnem. Attila a Santa Monica Beach-en érte el ugyanezt. Habár este még azt hittem, hogy a mexikói kajától és a söröktől vörösödött be a fejünk, de a másnap reggel már felnyitotta a szememet. A délután meg különösen, amikor is a seattle-i télben összefutottunk a többiekkel, senki nem értette, mitől vagyunk ennyire leégve.

Hazafelé megint kinlódás. Durván 130 kilométerre elég benzinem volt, Los Angeles meg 186-ra volt. Gondoltam, semmi baj, majd tankolok valahol. Aha. Úgy 80 km. körül kezdtem bepánikolni, végül lementem egy leágazásnál és megfogadtam, hogy addig vissza nem jövök, amíg benzinkutat nem találok. Szerencsére volt.

Los Angelesben újra el kellett mennem tankolni, mivel másnap hajnalban kellett leadnunk a gépet, én pedig nem akartam mindent az utolsó pillanatra hagyni. Szerencsére a szálló mellett volt egy kínai benzinkút. Betekeredtem. Nyilván itt is ötjegyű pinkód kellett volna. Bementem a kezelőhöz, már megvolt a standard szöveg - de ezúttal nem jött be. A csajszi elkezdte magyarázni, hogy ezt a kártyát nem tudja autorizálni. Nem, azt a sárkányfejű nénikédet - tört ki belőlem - már vagy ötször tankoltam ezzel a kártyával, sehol sem volt vele gond! Erre a csaj elkezdett hadarni, de nem angolul, az is biztos. Dühösen kivettem a kezéből a kártyát és kijöttem. Utána gondoltam csak bele: most kezdjek el egy ilyen autózhatatlan városban benzinkutat keresni? Osztottam, szoroztam, megnéztem, mennyi készpénzem van még, majd beáldoztam az összeset. Visszamentem.

- Adni nekem 10 dollárért benzint?

- Persze.

Kifizettem előre. A tankba 7,5 dollárnyi benya fért bele. Legyen ez az utolsó extraprofitja.

Igenám, de innentől változott a feladat. Este még vacsorázni kellene, nekem viszont egy vasam sincs. Bankautomata, az nem volt a szállodában. Elindultam a kínai negyedbe, de gyorsan visszafordultam. Ekkor már sötét volt és azon a környéken még a pénztárcámat sem szívesen vettem volna elő.

Vakartam a fejem, aztán beugrott. Vasútállomás! Itt van a közelben a United Station, az tuti be van kamerázva és talán automatájuk is van. Így is lett. Igaz, a világ legrosszabb átváltását sikerült összehoznom (1600 forint + 3 dollár felár 60 dollár kivételéért), de sikerült. Ráadásul a barangolás közben találtam egy szimpatikus mexikói negyedet is. Hangulatos, sátras utca, öreg kőépületek, fehérre meszelt mexikói puebló, főtér utcazenével, masszívan táncoló, fiatal és öreg párokkal.

Megvolt, hová megyünk vacsorázni.

Aztán valamiért nem voltunk szimpatikusak a pincérnek, de ettől még jó nagyot kajáltunk. És jó csípőset.

Seattle

2009.03.01; vasárnap

Reggeli stressz sorozat. Irgalmatlan hajnali kelés (4.20), bekeveregni a belvárosból a belvárosi reptérhez (30 km, 3 sztráda) leadni a kocsit (kavarás a fizetéssel), shuttle az e-jegy szerinti 8-as terminálhoz (csak 7 van, a sofőr intuitíven megoldja: kiszór mindkettőnket a 7-esnél, ‘jó lesz az!’ felkiáltással), becsekkolni automatán, majd amikor sikerül és már vennék be a bőröndöt, kiderül, hogy tulajdonképpen nincs is beszálló jegyünk (hja, a szállodában nemigen ment a nyomtatás), szerencsére a poggyászos csajszi frappánsan megoldja, aztán rögtön jön a végbéltükrözős vizsgálat (kész szerencse, hogy tegnap éjjel visszavartam a nadrággombot, így öv nélkül sem esett le a gatyám, persze a magasszárú túrabakancs most is okoz vidám perceket)... és már ott is ültünk a kapunál. A repülőgép szerencsére 40 perccel később indult, így hirtelen időmilliomosok lettünk.

Útlevél ellenőrzés. A csajszi nézi, nézegeti a képet, majd vigyorogva megjegyzi, hogy ‘a valóságban jóval fiatalabbnak nézek ki, mint az igazolványképen, hogyan csinálom?’ Nem válaszoltam neki, mert hirtelen nem jutott eszembe, hogyan van angolul a ‘gondtalan, könnyű, kelet-európai élet’ kifejezés.

Vissza a télbe, Seattle.

Shuttle a szállodákhoz. A sofőr nem érti a Sheraton nevet. Pedig nyolc közül kellene kiválasztania, melyikhez hasonlít legjobban: Hyatt, Hilton, Westin, Crown Plaza, Renaissance, meg két ismeretlen... egyiknek sem hasonlít a neve. De amíg kellően el nem torzítom a kiejtést, addig nem érti. Késöbb egy Microsoft shuttle sofőrjétől ellestem a kiejtést: Seeeeratn. Bár Marci sofőrje meg azt mondta, hogy Sör Ödön. Egy biztos, úgy tuti nem jó, ahogy mi mondjuk.

Ja, hogy miért Sheraton? Attila meggyőzött, hogy utolérhetetlen hangulata van a szálloda uszodájának hajnalban. A medence a harmincadik emeleten van, minden tiszta üveg, tisztán látszik a mélyben az eleinte sötét, később pedig hajnalodó város, miközben az emberfia tempózik a vízben. Ezt ki kell próbálni, még akkor is, ha az a bizonyos ébredező város Seattle.

Az első homokszem akkor került a gépezetbe, amikor észrevettem, hogy nem vittem papucsot. Sőt, cipőt sem. Elképzeltem magamat, ahogy fehér frottír fürdőköpenyben és túlméretezett, sáros túristabakancsban liftezek fel az uszodába. Hát, inkább mégsem, még hajnalban sem. De nem került sor a kipróbálásra, Attila rossz hírrel jött meg első reggel: felújították az uszodát, nagyobb fényerőre állították a lámpákat, így a fény már visszatükrözödik az üvegfalon: nem lehet kilátni. Éljen a fejlődés.

Megint nincs bolt, az egyetlen a dombtetőn hétvégén zárva. A szokásos csipsz-kóla a gyógyszertárból. Miközben 50 méterenként van Starbucks. (Ezt is most tudtam meg, hogy a Starbucks Seattle-ből indult, azért vannak itt olyan sokan. Le is fényképeztem a legelsőt - bár éppen felújították.)

A könyvesbolt csalódás, csak két karikatúraalbumot zsákoltam be. (A New Yorker-ben megjelent összes karikatúra már megvan. Most két kötetben azokat jelentették meg, melyek anno nem voltak eléggé PC-k, vagy túl gusztustalannak találtattak, emiatt vissza lettek utasítva. Mondanom sem kell, egyik jobb, mint a másik.)

Séta kedvenc helyemre, a Pioneer Square-re. Egy kis üldögélés a padon.

Csak azt nem tudom, hogyan bírják ezt az emberek. Már lassan jobban ismerem Seattle belvárosát, mint Miskolcét, de akárhányszor voltam itt, kivétel nélkül (sötét)szürke volt az ég és esett az eső. Piszok lehangoló.

Este svédasztalos fogadás, találkozó a többiekkel.

Elolvastam a hazai híreket. Nem kellett volna. Lehet, hogy hazamenni se.

Van térerő, sorban jönnek az idétlen levonások a bankkártyáról. Meg se merem nézni.

Aztán kilenckor gyors alvás. Megint korai kelés lesz.

Redmond

2009.03.02; hétfő

A következő két napról nincs mit írnom. Na jó, hazudtam. Ezeken a napokon pötyögtem a legtöbbet, de ezeket nem írhatom meg, szóval maradnak a kis színesek. (Valami kellően homályos, kellően dodonai írást azért meg fogok majd ereszteni a szakmai blogon.)

Reggeli: fahéjas édes sütemény, vajjal, sonkával és felvágottal. Bár állítólag volt valahol rendes kenyér is, de én már beletörődtem.

Első előadás. KC Lemson megkérdezi: hányan kezelnek itt Exchange 2007-et? Micsoda hülye kérdés már.

Ebéd egy állós asztalnál, Daniel Petrivel. Szótlanul mósztattuk a spárgát. Danielhez időnként odarohant valaki, megrázta a nagy ember kezét, aztán továbbrohant. Úgy csináltam, mint aki nem vett észre semmit. Persze nehogy azt hidd, hogy önteltségből voltam ennyire blazírt, egyszerűen nem jutott az eszembe semmilyen értelmes téma sem.

Aztán ő törte meg a csendet.

- Hány magyar Exchange MVP van?

- Kettő. De a másik most nem jött ki.

- Tudod, hogy az édesanyám magyar?

- Valóban?

- Valóban.

- Ha jól emlékszem, most Izraelben élsz?

- Igen.

Mósztatás. Rajongó jön, el. Vigyorgás.

- Akkor olvasod a weblapomat?

- Persze. Nagyon örültem, amikor lett rajta RSS csatorna.

- RSS-ben olvasod?

- Igen.

Mósztatás. Aztán betámadt egy amerikai srác, a kommunikáció több nagyságrenddel begyorsult, én pedig elmentem répatortára vadászni. De legalább most már tudom, hogy Daniel mellett óvatosabban kell magyarul beszélni, nem kizárt, hogy érti.

Még mindig félelmetes, hogy az amik mennyire átélik az életet: mosolyognak, fintorognak, suttognak, kiabálnak: teljes lendülettel felvállalják, amit csinálnak - még akkor is, ha az éppen egy busz terelése.

A szakmai részen kívül sok minden nem történt. Mentem egy kört a boltokban, vettem sört, felmentem a szállodába és pihentem egy nagyot. Ami azt jelentette, hogy összerendeztem valamennyire a feljegyzéseimet, kibontottam a félsoros emlékeztetőket. Határozottan jól esett nem menni sehová. Program szerint este Product Group összejövetel volt, de ez csak azoknak jó, akik már beépültek a közösségbe. Akik nem, azoknak borzasztó kínos, borzasztó kellemetlen. Én inkább nem is mentem el.

(Tudom, most sokan csóválják a fejüket: ha nem megy el, hogyan is tudna beépülni? Ezt nyilván én is tudom, ezért mentem el először.

Most képzelj el egy céges büfét, néhány asztallal, oda terelik be azt a 40-60 Exchange MVP-t, akik itt vannak. Aztán éljetek. Enni-innivaló van.

Az összeszokottabb társaságok egyből asztalokhoz ülnek. Ezek nem túl nagy asztalok, csak úgy hallgatózni nem lehet leülni melléjük. Marad a Brown-mozgás borospohárral a kezedben. Ennek az a jellemzője, hogy az összes többi kommunikációképtelen ember ugyanezt csinálja, így viszonylag hamar eljutsz odáig, hogy az összes többi bolyongóval váltottál pár udvarias mondatot. Aztán vége. Az asztaloknál ugyan még van élet, de oda nem tudsz leülni. Na most nyilván vannak kivételek, Réczi Gabi például bárkivel bármikor bármilyen nyelven képes órákig beszélgetni, de a többség azért nem ilyen.

Egyébként tartom azt, hogy nagyon sok múlik a szerencsén. Moszkvában véletlenül egy olyan leányzó mellé ültettek, aki tele volt élettel, pillanatok alatt ő lett az egyik központ. Akikkel ott összeismerkedtem, azokkal ma is mindig tudunk egy kicsit beszélgetni. De az Exchange Product Groupban ennek a kristályosodásnak - egyelőre - nincsenek meg a feltételei.)

Még mindig Redmond

2009.03.03; kedd

Szünetben összefutottunk Attilával.

- Hogy aludtál? - próbáltam meg tréfálkozni.

- Amikor nagyon figyelek, akkor nem tudok aludni - önérzeteskedett.

- Érdekes, nálam pont fordítva van - méláztam el - ha nagyon alszom, akkor képtelen vagyok figyelni.

Japók a folyosón fényképezik egymást, Petri társaságában. A nagy ember élvezi. A japók végül leválnak, Petri mosolyogva elindul a terem felé, de nem ér el odáig. - Oh my gosh! - hallom és egy fehérkabátos alak már vetődik is a kezére, szorongatási céllal.

Nehéz lehet nagy embernek lenni.

Ebédszünet. Éhes nem vagyok, álmos annál inkább. És döbbenet, de süt a nap! Seattle-ben! Így inkább elsétáltam a Company Store-ba, legfeljebb kések egy kicsit az Activesync előadásról. Nagy ügy.

Aztán vége. Felszálltam a buszra, beültem az ablakhoz. Nem sokkal később felszállt egy ránézésre 180 kilós pacák. Néztem... és sajnáltam. Úgy éli le az életét, hogy mindig... és tényleg mindig egy száz kilós zsákot cipel. Most is próbál átnyomakodni a székek között... hova fog tudni egyáltalán leülni?

Hát mellém. Egy gyors helló után bevetődött a mellettem lévő ülésre, én pedig válaszköszönésként csak nyögni tudtam egyet, mielőtt felkenődtem az ablakra. Hol van ilyenkor GT, aki képes filigrán, kedves japán csajokat küldeni az ember mellé?

A 17-ik emeletre megyek. A lift már a második emeletnél elkezd pittyegni, hogy hamarosan ki kell szállnom.

Gomb a liftben: Earthquake. Később elvitatkozgattunk Réczi Gabival, hogy ezt vajon akkor kell megnyomni, ha földrengést szeretnénk előidézni... vagy épp ellenkezőleg, ezzel lehet leállítani? (Beépített birkavesével, ugye.)

Redmond a köbön

2009.03.04; szerda

A leggyengébb nap. Csupa keynote délig, utána pedig szabad program. Mi például szabadon hazamegyünk, mert amikor elkezdtük szervezni a repülőutat, akkor úgy volt, hogy ma vége van a programoknak. Az csak menetközben derült ki, hogy az MS fizetett volna még egy éjszakát a szállodában - és ma este kelet-európai kocsmázás lett volna.

Így jártunk.

Emellett Attilának is maximálisan igaza van, amikor azt mondja, hogy még egy nap ebben a városban és rángatózó idegbetegként végzi, miután lemészárolt egy középiskolát.

Amilyen őrjítő ez a város, nem is az a kérdés, hogy Ballmer miért békaügetésben jön be a színpadra, hanem az, hogy a többiek miért nem.

Szóval már az ebédet sem vártuk meg, Ballmer előadása után lefalcoltunk.

De azért ne intézzük el ennyivel a dolgot, vannak itt még említésre való események. Talán ezért még nem fognak főbelőni, szóval az új E14 Unified Messaging-ben lesz olyan lehetőség, hogy amit telefonon bemondasz, abból nem voice mail lesz, hanem az Exchange értelmezi és leírja a hallottakat - azaz szöveges emailt tudunk telefonról küldeni. Ezt a technológiát vetették be az előadásokon: amit a szónok mondott, ordított, sikított, az mind egyből meg is jelent egy kivetítőn, szöveges formában. El kell ismernem, imponáló volt. És az ilyen szövegértési kihívásokkal küzdő pacákoknak hasznos is: ma például értettem a poénokat is.

A másik: lesz majd egy reklámfilm, ahol MVP-k fejezik ki tetszésüket azzal, hogy hangosan bekiabálnak mondatokat. Na, ezeket most vettük fel. Én ugyan nem kiabáltam (szélen ültem, tehát nyugodtan letagadhatom, úgysem fogok látszódni), de a megdöbbentő az volt, hogy a többség kipirult arccal, boldogan, hittel tele kiabálta bele az éterbe az egyébként elég egyszerű marketing szlogeneket. Kelet-európa maradna a cinizmus utolsó fellegvára?

És még egy szerencsés találat. Lesétáltam a piacra és csak most fedeztem fel, hogy lefelé több érdekes szint is van. Az egyiken találtam egy szimpatikus könyvesboltot. Mitől szimpatikus egy könyvesbolt? Attól az embertől, aki vezeti. Hogyan tudod megállapítani egy háttérben meghúzódó ismeretlen emberről, hogy szimpatikus-e? Megnézed a fő kirakatot. Itt például tele volt Silverstein verseskötetekkel. Ne kezdj el vadul guglizni, annyira azért nem része a fősodornak, hogy kötelező lenne ismerni. Egyszer ugyan írtam már róla, de nyugi, én sem vagyok része a fősodornak.

Szóval Shel Silverstein leginkább egy hajléktalannak kinéző naív költő és egyben karikaturista volt. (1999-ben elhunyt.) Nekem először a Playboy karikatúraválogatásában tűntek fel az alkotásai - ez volt az apropója a korábbi bejegyzésnek is. De hogy egy könyvesbolt Silverstein köteteket tartson fő értéknek... nyilván berongyoltam. Jól elbeszélgettünk az eladóval (Nem kizárt, hogy ő volt a tulaj is, kicsi bolt ez), természetesen vettem is egy kötetet, és most örülök. Hogy te is örülj, itt van az egyik kedvenc versem.

The Meehoo with an Exactlywatt

Knock knock!

Who's there?

Me!

Me who?

That's right!

What's right?

Meehoo!

That's what I want to know!

What's what you want to know?

Me, WHO?

Yes, exactly!

Exactly what?

Yes, I have an Exactlywatt on a chain!

Exactly what on a chain?

Yes!

Yes what?

No, Exactlywatt!

That's what I want to know!

I told you - Exactlywatt!

Exactly WHAT?

Yes!

Yes what?

Yes, it's with me!

What's with you?

Exactlywatt - that's what's with me.

Me who?

Yes!

GO AWAY!

Knock knock...

A könyvesbolt után közért. Aztán megint elkapott a zuhé. Kurvafix, hogy a natív helybélieknek úszóhártyák vannak a lábujjaik között.

Aztán sokáig semmi különös, becsekkoltunk, beszálltunk, felszálltunk. Érdekes módon, nincs hisztis kölyök. Viszont az előttem ülő kövér amerikai pár imádja teljesen hátradönteni az ülését. Azt hiszem, a csajszit is bele kell majd állítanom fejjel az előző háttámlába.

Egy indiai srác ül mellettem. Amikor körbekinálták a fejhallgatókat, ő nem kért. Na, mekkora kezdő lehet - gondoltam - még azt sem tudja, hogy a repülőgépeknek egyedi fejhallgató csatlakozója van, abba nem lesz jó az iPod-é.

Akkor kezdtem elbizonytalanodni, amikor előhúzott egy felfújható fejpárnát, mely tökéletesen illett az ülés háttámlájénak vájatába... majd előhúzott egy maszkot, mely tökéletesen betakarta a szemét. Végül elővett egy dögös fejhallgatót - és bedugta a végét a karfába.

Azt hiszem, ennek a hapsinak maximum jelenthetek.

(Mi az értelme a saját fejhallgatónak? Az, hogy néhány repülőtársaság csak külön pénzért ad fejhallgatót. Nézhetnéd a filmet, hallgathatnád a zenét - de alapban csak hang nélkül.)

Szomorú hír: a filmek ugyanazok. Attila valószínűleg már negyedjére nézi a hegymászó filmet. Végül csak megnéztem a Barcelona-t. Az ismerős helyszínek tetszettek... a film már kevésbé.

A stewardess a fehérbornál megkérdezte, hogy szódát kérek-e bele. Elsőre megértettem, csak nem akartam elhinni, hogy tényleg ezt kérdezte... ezért visszakérdeztem. Tényleg úgy gondolta. Megköszöntem, de inkább nem. A bor megkóstolása után változtattam meg a véleményemet, de akkor már késő volt. A következő pohárnál vörösbort kértem - erre megint jött a szódás kérdés. - Te most szopatsz? - volt a tekintetemben, de bátran ehhez sem kértem szódát. És nyertem, a vörös már tisztán is iható volt.

Az előttem ülő kövér házaspár űberbrutál. Az első pillanatban, amikor lehetőségük volt, teljesen hátrahajtották az ülést és végig úgy is tartották, akár aludtak, akár nem. Úgy szólt rájuk a stewardess, hogy legalább landoláskor állítsák már függölegesbe a támlát. Az előttem ülő nő meg ráadásul elcsaklizta a kispárnámat. Amikor elhelyezkedtem, az előttem lévő ülés alá - mely az én rakodóterem - beszórtam a plédet meg a kispárnát. Aztán amikor később vettem volna ki, már csak a banya levetett cipői voltak ott.

Legközelebb szigorúan a tűzfal mögé foglalok. Nem érdekel, hogy nem látok senkit - de a fal nem fogja rámdönteni az üléstámlát és ellopni a kispárnámat.

Utólövések

2009 március 8

Volt időm gondolkodni. És eszembe jutott néhány apróság, melyek kimaradtak az útleírásból.

A Grand Canyon környékén igen óvatosan kell kezelni a geográfiai viszonyokat. Persze, mi is vicceltünk, hogy milyen elcseszett túra már ez, a lefelé menettel kezdjük és a felfelé menettel végezzük. A létező legrosszabb kombináció: lefelé bátran mész, aztán lehet, hogy a feljövetelhez meg már nem marad szufla.

Ráadásul milyen frusztráló már: egész napi rohadt kemény munkával legyőzöd a magasságot... és hol találod magad? A síkságon.

Na, ez az, ami nem igaz. Mert látszólag tényleg egy végtelen síkságon, a látóhatárig tartó sivatagon csavargunk... de csak látszólag.

Elmentünk reggelizni, még a nagy túra előtt. Én az egyenreggelihez adott két tojást főzve kértem. Ültünk, vártunk. Aztán még mindig ültünk és vártunk. Majd megjelent a pincér és nekiállt szabadkozni, hogy a főtt tojásra még sokat kell várnunk, mert ezen a tengerszint feletti magasságon már alacsonyabb hőfokon forr a víz, lassabban fő meg a tojás.

Hoppá. Akkor az alföld sokkal inkább felföld? Bizony, az. Igazából a Coloradó csalingázik a tengerszinthez közel, és mi voltunk 2000 méter körüli magasságon.

Aztán nem beszéltem például a vortexről. Amennyire sikerült kihüvelyeznem az útikönyvekből, ez egy térbeli alakzat, leginkább egy kúpra spirálisan feltekert kötélhez hasonlít.

Hogyan jön ez a képbe?

Úgy, hogy Sedona előtt van egy kis falu, mely tipikusan nyugdíjasok öregkori letelepülőhelyeként funkcionál.

Érthetőbb lett? Nem?

Akkor megpróbálom elmagyarázni. A vortexet Amerikában gyógyító erővel ruházzák fel. Úgy tartják, hogy ahol sok a vortex, ott gyógyító kisugárzása van a földnek. Márpedig Sedona és a környékbeli Red Rock hemzseg a kúpos szikláktól, melyekre spirálisan tekerednek fel vájatok, ösvények. Az amik ezt annyira komolyan veszik, hogy az egyik szikla mellé még egy gyógyító templomot is odarittyentettek.

Induláskor Nej megkért, hogy fotózzak neki hátteret a számítógépére. Amikor próbáltam puhatolózni, azt mondta, hogy különösen érdeklik a magányos fák, festői háttérrel.

Hát, ezen nem múlott. Ahogy láttam egy magányos fát, padlóféket nyomtam, kipattantam és lencsevégre kaptam. A kanyonban sziklák szélére másztam ki, hogy jól mutasson az a magányos fa.

Annyi magányosfás fényképet hoztam, hogy alig fért rá a vincseszterre.

Erre kiválasztott egy fényképet a kanyonról. Fa a környéken sincs.

Fényképalbum (Arizona): https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Arizona2009

Fényképalbum (Grand Canyon): https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/GrandCanyon2009

Fényképalbum (Las Vegas): https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/LasVegas2009

Fényképalbum (Los Angeles): https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/LosAngeles2009

Fényképalbum (San Diego Seeworld): https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/SanDiegoSeaWorld2009

Kommentek

Bence - 2009.03.08; 13:06

Tényleg derekas munka volt végigolvasni, kb. mint a Grand Canyont mászni ;-)

Néhány komment az eposzi műhöz:

- Ami a Canyon-mászást illeti, én egynapos túrán voltam, tehát délig lefelé a Bright Angelen a Plateau Pointing, aztán meg vissza. Olyan két óra körül, már felfelé menet közben találkoztam egy jó mozgású, de kicsit fáradtnak látszó ürgével.Kérdezem, mi újság, erre elmesélte, hogy a másik! peremről indult reggel 5-kor és már kicsit tényleg fáradt...

- Ne hidd, hogy tűzfalas hely jobb, mert ott meg nem lehet kinyújtani a lábat. Mi – nem szándékosan – így repültünk Frankfurtból Csikágóba (a fene a sikágó kiejtésbe btw, Párizst is így mondjuk, nem franciául) és a végén már inkább álltam.

- Az üléshátradöntőknek szólni kell. Honnan is tudná szegény, hogy téged zavar vagy nem az üléshelyzete, ha nincs feedback ;-). Általában ilyenkor valamennyire visszaveszik a dőlést, alvásra még úgy is jó.

JoeP - 2009.03.08;14:04

Van olyan is az egynapos túrák között, hogy elindul a South Kaibab ösvényen lefelé, a Csontváz pont után nem sokkal ráfordul a Tontó ösvényre, átsétál az Indian Gardenhez, majd onnan felmegy a Bright Angel ösvényen.

Ki lehet, láttam. Igaz, a pacák lába magasabban volt, mint a feje. :-)

Köszi, de amióta tudom, hogy fel lehet hajtani a karfát, már nem zavar annyira. Én olyan mászkálós tipus vagyok és a karfa meg a hátradöntött ülések együtt eléggé megnehezítették a felállást.

Payskin - 2009.03.08; 21:16

Jézusatyaúristen. Szabadságot veszek ki, hogy végigolvassam. :-P

JoeP 2009.03.08; 23:27

Basszus. Most összesítem a költségeket – és a kínai benzinkút által kidobott cetlin ott virít apró betűvel, hogy az el nem tankolt 3 dollárt a kezelőtől kellett volna visszakérnem.

Tanulópénz.

Bobek68 2009.03.10;14:39

Végigolvastam. Aztán másnap mégegyszer. Aztán a linkek miatt félig. És még mindig tetszik:)

JoeP 2009.03.10; 18:49

Nem vagy te egy kicsit mazochista? ;-)

Takoca 2009.03.00; 01:13

Kinyomtattam, 44 oldal.... azért ez már önmagában is vicces!

Villamoson munkába jövet/menet nagyszerű olvasmány volt! (kicsit drukkoltam hogy hátha összefutunk és dedikáltathatom ;)) köszi!

JoeP 2009.03.11; 01:56

Magunk között szólva, azért elég kicsi az esély, hogy két ember véletlenül összefut a budapesti villamoson.

Különösen, ha az egyik kocsival jár. :-))

Takoca 2009.03.11; 11:04
arról nem is beszélve, hogy teljesen más irányba járunk dolgozni. Viszont van az a mondás a reményhalról.... :)

Zsuk 2009.03.11;

Meg jo, hogy hetfo este defektet kapott a bicajom, igy legalabb a kek :) metron eltudtam olvasni...2 nap alatt.

Jovore Kanadat fedezed fel?

Azutan meg Alaszkat?

(Neksz tajm tessek vinni Nejt is :))

3. A Nagy Dudaisten városa, Nápoly

Avagy ahol nagyon hamar meg lehet tanulni a Gyáva Nyúl játszmát.

Előzmények

2009.04.20; hétfő

Bolond időket élünk - és ez mindkettőnket megvisel. Én ha nem mentem volna ki február végén két hétre Amerikába, akkor már rég végigsétáltam volna a munkahelyemen egy kéjes mosollyal és egy uzival. Nej nagyjából hasonló tüneteket produkál pár hónapja. Kész szerencse, hogy a fejemben megvan a baseline, így látom, ha már nagyon eltért tőle. Addig nyüzsögtem, amíg ki nem írt magának egy hét szabit.

Aztán ahogy közeledett a hét, próbáltam kiszedni belőle, mire is fogja szánni? (Nálam ilyen gond nincs, én legrosszabb esetben bemegyek egy erdőbe, veszekedek a málnán a medvével, kirúgom a remetét a barlangból, aztán egy hét múlva hazajövök.) Mert ugye az nem megoldás, hogy itthon ellesz valahogy: annak a vége tévézés, takarítás - márpedig ide környezetváltozás kell, méghozzá a durvább fajtából. Addig nyüzsögtem, amíg rá nem vágta: vigyem el valahová. Bárhová jön, ahová elviszem. Szerencsére most éppen laza időszak van a munkahelyemen, szó nélkül elengedtek.

Most már csak a ‘hová’ volt kérdéses. Azt valahol éreztem, hogy öt éjszaka Sárbogárd-felsőn ugyan drasztikus környezetváltozás, de azért mégsem ez lesz az igazi. Néztem vonatokat, de cefettül drágák voltak. Fapados repülő? És ott vigyorgott a visszautasíthatatlan ajánlat: pont az aktuális hétre, két személynek Nápolyba oda-vissza repülőjegy, minden illetékkel együtt 47e forint. Megér ennyit Nej lelke? Hajjaj. Már fizettem is ki a jegyet. Este már csak a papírt toltam az orra alá, miszerint ide megyünk. Reggelre megvolt a szállás is.

Annyira gyors volt az egész, hogy végig sem gondoltam, megengedhetjük-e ezt magunknak. Utánanéztem: természetesen nem. Immár a családi kassza egyenlege minusz 150e forintról minusz 250e forintra esett. De majd csak kihúzzuk hitelkereten addig, amíg valahonnan be nem jön valami extra pénz. Ahhoz pedig, hogy Nej megint rendesen húzza az evezőket, hogy egyáltalán lássak mosolyt az arcán, amikor elmegy vagy hazajön - ahhoz minimum ekkora kaliberű változásra volt szüksége. Az orvos sem írt volna fel mást.

Bevackolás és első körök

2009.04.26; vasárnap

Nem jól indult. Egy héttel az út előtt bekaptam ezt a nyomorult vírusos torokgyulladást - mely az istennek sem akart elmúlni. Már napokkal korábban is aggódtam, mi lesz, ha a repülőtéren vagy fent a gépen tör rám egy köhögésroham. Valamelyest vigasztalt, hogy az ilyesmi általában este szokott előfordulni, a repülőgép meg reggel indul.

Ja. Csakhogy a szervezetem úgy döntött, hogy a hajnali 4 óra az bizony még éjszaka, annak is a legfényesebb, legmagasabb pontja: ébredés után rögtön akkora köhögésroham kapott el, hogy most, fél hétkor sem tudom még abbahagyni, pedig marékszámra tömöm befelé a szopogatós gyógyszereket meg a Negrót.

A WizzAir érdekesen cucliztatja az ügyfeleket. Plusz pénzért lehet olyat kérni, hogy priorizált check-in. Mivel itt nincs helyjegy, ez az én értelmezésemben azt is jelentette, hogy az illetők - a pilótafülkétől eltekintve - oda ülhetnek, ahová akarnak.

Nos, nem. Ugyanis hiába parkol a gép 50 méterre az ajtótól, nem lehet közvetlenül felszállni rá. Egy buszba kell beszállni, mely elvisz majd a gépig. Mikor? Ha mindenki becsekkolt. Akkor végülis ki ér fel leghamarabb a gépre? Aki legutoljára szállt fel a buszra és a legélesebb a könyöke.

Nesze neked priorizált check-in.

Nekünk szerencsénk volt - habár a könyöklös részt elcsesztük - de jó helyünk lett. Egymás mellett ketten, a szárnynál, ahol a legnagyobb a tér - lehet nyugodtan köhögni.

Megjegyzés: Hazafelé azért más volt. Itt már sokan voltunk, sok volt a prioritásos alak, ők kapták az első buszt, a plebs a másodikat. Ekkor már működött a rendszer.

A repülőgéppel magyar csoport is utazott. Az idegenvezető pont mögöttünk ült. Nem mondott hülyeségeket, de folyamatosan beszélt. Ez úgy látszik foglalkozási ártalom.

Akivel beszélgetett, megjegyezte, hogy egy ismerőse most költözött haza Nápolyból. Kérdezték, milyen volt? Azt mondta, borzalmas: Nápolyban november óta egyfolytában esik.

Ez sajnálatosan egybecsengett az én informácóimmal: erre a négy napra szűnni nem akaró esőt jelzett az összes meteorológiai oldal. Meg utána is.

Mondhatni elmenekültünk a magyar napsütésből a dél-olasz súlyos esőzésekbe.

A repülőtér hiperlaza. Nekünk csak kézipogyászunk volt, egyszerűen kisétáltunk a kapun. Még szines folyosók sincsenek. De a többieknek is max. a konvejort kellett megvárniuk, míg kiadja a bőröndjeiket. Az egyik atyafi még ezt sem bírta cérnával, előhúzott a belső zsebéből egy 0.75-ös(!) whiskys üveget, meghúzta, majd kínálgatta a többieknek. Az üveg alján alig lötyögött már valami.

És még Nej aggódott az orrcsepp, mint illegális folyadék miatt.

Gyors ellenőrzés:

- Mennyit beszélsz olaszul? - kérdeztem Nejt.

- Aldo dormo - vágta rá.

- Máriaszkjúdellafinestra - nyugtáztam.

Széles vigyor.

Megjegyzés: Még az egyetemi időszakban Attila - szobatársam és jóbarátom - nekiállt olaszul tanulni. Habár a lendület nagy volt, de sajnálatosan csak eddig a két mondatig jutott. Viszont ezeket mindenki megtanulta vele együtt. (Aldo alszik. Mária becsukja az ablakot. Vagy kinyitja.)

Nagyon hamar megtaláltuk a szállást, még legalább másfél óra volt a check-in-ig. Nem volt jobb ötletünk, csavarogtunk. Kicsit kellemetlen, Nej ugyanis kerekes bőrönddel jött, a környéken viszont minden macskaköves. This is via roma! - hívta fel a figyelmet egy lokálpatrióta sétáló. Mi pedig vasárnap reggel csoportos ébresztőt tartottunk.

Aztán eltelt az idő, felhívtam Fabiót. Elnavigált a kapuig, elárulta a kódot, kinyílt a kapu... és csak azért nem estem orra a magas küszöbben, mert beszorultam.

Lift 10 centessel megy. Később kipróbáltuk, ment anélkül is. Úgy látszik, meghekkelték.

Odafönt még a követ mosták, addig csevegtünk.

- Úgy hallottam, hogy mostanában sok az eső - jegyeztem meg társalgási hangnemben.

Fabió vad tekintettel az égre nézett, majd mutatta, hány helyen kellett megerősítenie a tetőt, mert a folyamatos eső szarrá áztatta.

Később megkérdezte, nincs-e kedvünk most fizetni, mert akkor nem kellene többet visszajönnie. Kicsit necces volt a dolog, hiszen a szállást még csak nem is láttuk a felmosás miatt. De mi megbízunk az emberekben, különösen Nápolyban, egy hatemeletes lapostetős bérház tetején. Kifizettük. Jó lett.

Most egy hosszabb fejtegetés jön arról, kinek mi is a jó. Illetve nekem/nekünk mi is a jó. A hotel semmiképpen. Utálom. Csak aludni lehet. A minibár hűtőjében nem tárolhatok saját árut, jobb helyeken már az ajtónyitásért is számláznak. Minden, ami élet, kiszorítódik vagy a méregdrága bárba, vagy a városba.

Ezzel szemben egy akármilyen apartman a helyi Gizi néni kiadásában maga a helyi élet. Összehasonlíthatatlanul közelebb kerülsz ahhoz az életstílushoz, ami az adott helyen normális. Egy-két nap szerencsét-lenkedés után hirtelen helyi polgár leszel. Főzhetsz magadnak kávét, azt eszed reggelire, amit a boltban megvettél - és bármit pakolhatsz a hűtőbe.

Gondolom, ezek után annyira nem is meglepő, hogy a helyi - igen zsúfolt - sétálóutcában, a Roma/Toledo utcában béreltünk ki egy tetőtéri lakást. A tetőteret tessék szószerint érteni, egy vasajtón kellett kimenni a lapostetőre, átvágni az épületgépészeti dobozok között és megkeresni a tetőre nyomorított kicsi, 30 négyzetméteres apartmant. Ennek még csigalépcsőn fel lehetett mászni a tetejére, onnan nyílott a mosókonyha, a mosógépen egy diszkrét számítógép, rajta olasz Windows 98 minden védelem nélkül direktben a neten (internet terminal - mondta büszkén Fabio... szerintem viszont az internet teljes bestiáriuma ott nyüzsöghetett a gépen), majd a mosókonyhából nyilott egy vasajtó egy újabb teraszra. Ott lehetett volna napozni. Ha láttuk volna a napot. Viszont erről a magaslatról már felülről láttuk az egyébként nyolc emelet magas Galleria kupoláját. Mondanom sem kellett, tetszett. Mindig is jobban vonzódtam a patinás, kopott dolgokhoz, mint az újakhoz.

A lakásban egyébként volt minden, igaz, luxusról nem nagyon beszélhettünk. De környezetváltozásra tökéletes volt.

Ja, környezetváltozás. Hallani már hallottam róla, de megtapasztalni most tapasztaltam meg először: ki volt ragasztva a cetli a fürdőszobában, hogy ne dobjuk a papírt a vécébe.

Ezzel a táblával az a legnagyobb baj, hogy nem részletezi az alternatívákat.

Dobáljam be a szaros papírt a kukába? Hogyan néz már az ki? Meg büdös. Meg otthagyni a tulajnak, hogy majd takarítsa ki... nem, nem ez lehet a jó megoldás.

Gondolkozzunk. A lakáshoz miniatűr fürdőszoba tartozik, mégis raktak bele bidét. Na most - szégyen, nem szégyen - nekem ez a berendezés eddig abszolút kiesett a műveltségemből. Női dolog - és legyintettem rá. De lehet, hogy hiba volt. Lehet, hogy itt a férfiak is használják? Másfelől viszont... egy szaros segget belemosni a bidébe nem olyan, mintha ugyanezt a mosdókagylóba tenném?

Ajjaj. Mit csináljak?

Ha a kukába dobáljuk a használt papírokat, lehet, hogy azért néznek minket bunkónak, hogy nem használjuk a bidét. Ha nem lesz papír a kukában, és egyébként nem illik szarosan mosdani a bidében, akkor azt fogják hinni, hogy lehúztuk a vécében a papírt. Kenjek be vizes kávéporral vécépapírt és dobjam be a biztonság kedvéért a kukába? Na nehogymár.

Kemény dió. Végül megoldottuk valahogy... de ha bárkinek konkrét infója van arra nézve, hogy ilyen helyzetben mi a korrekt, mindenki által elfogadott megoldás, akkor ne fogja vissza magát, használja bátran a komment mezőt. Ezen a blogon nem fogja senki sem megszólni.

Elpakoltunk, pihegtünk, majd nekiindultunk boltot keresni. Becsalingáztunk egy kis utcába, egyből bolthegyek. (Mákunk volt.) Na persze senki se gondoljon szupermarketekre, ezek ilyen pár négyzetméteres boltok. Az egyikben akkora köhögésroham tört rám, hogy eldobtam a kosarat és kitámolyogtam egy olyan térre, ahová halkereskedésből folyt ki a mosólé, túlcsordult szemeteskonténerek között torlódtak büdös és füstös kismotorok, kisautók.. de ami köhögést, slájmos-zombis hörgést produkáltam, még a helyiek is elismerően pislogtak.

Aztán haza, ettünk valamit. Nej például kenyeret répával. Ezt mondjuk étteremben nem lett volna egyszerű összehozni. De a zöldségnap már csak ilyen. Én meg ugye nem merek zárt helyre menni, mert folyamatosan fuldoklom.

Utána újabb kör. Castel del’ Ovo... bezárva. Giuseppe kézzel-lábbal magyaráz a rács mögül. Olaszországban jó dolog süketnémának lenni, mert itt mindenki el is mutogatja, amit mondani akar.

A hosszú mólóra nem mentünk ki. Kurva hosszú.

Utána siklóval fel a St Elmo kastélyhoz. Első döbbenet: a sikló a föld alatt ment. Az egész helyezkedési technikám arra épült, hogy a legalsó kocsi legalsó ablakánál legyek. Meg is csináltam.

Erre nézegethettem a sötét alagutat.

A második döbbenet: fent a várban rendezvény van. Erre csak jeggyel lehet belépni, a sor a horizontig ér. (És ezt most tessék szószerint venni, tényleg nem látszódott a vége.) A bejáraton viszont csak jeggyel lehetett túljutni, ráadásul a belépőket egyből csoportokba is osztották. Emellett minden harmadik-negyedik ember valami akciófigurának volt kifestve/beöltözve - bár egyiket sem ismertem fel.

Megjegyzés: utólag nyomoztam ki, hogy Comicon volt. Ebben az a durva, hogy az ezredforduló környékén, amikor még a Világökörséget vittem és nagyon jó barátságban voltunk Mauróval a Fanofunny-tól, még mintha reklámoztam is volna őket. Most meg már semmi nem rémlik az egészből.

Ez annyira nem jött be, inkább elindultunk a hegy tetején lefelé. Az út... ha finoman akarok fogalmazni, akkor romantikus volt. Ha pontosan, akkor koszos és veszélyesnek tűnő. De végül leértünk, senki nem erőszakolt meg senkit és a pénztárcám is a helyén maradt.

Nejnél.

Aztán... eltévedtünk. Ha most védeném magam, akkor azt mondanám, hogy szándékosan - de a valóság az, hogy inkább közömbösen. Tudtuk, hogy körülbelül merre kell mennünk, aztán arra mentünk. Szerencsére Moha bá kétszer is szólt, amikor túlmentünk a sorsdöntő kereszteződéseken, így minden rendben végződött: az eltévedésekkel nem kerültünk nagyot, viszont láttunk olyan városrészeket, melyeket korábban eszünk ágában sem volt.

Egy ponton kezdett feszültség gerjedni köztünk: kocsma. Én abszolút igénytelen voltam, enni nem akartam, csak inni egy sört egy köhögős helyen. Ez utóbbin azt értettem, hogy minimum kerthelyiség legyen, távoli asztalokkal: ekkor már ugatva köhögtem, ami egy zsúfolt, tipikusan pici olasz étteremben elég hülyén vette volna ki magát. Mondjuk, Nej sem volt túl igényes, ő csak egy gombás rizottót akart enni. (Mint írtam, zöldségnap.)

De ez a kettő így együtt... az istennek sem akart összejönni.

Lassan visszakeveredtünk a szállásunkhoz, a kilométerszámlálónk is szép nagy értékeket mutatott... de a megfelelő kocsma, mely megkoronázta volna napot, az még nem volt meg.

Végső elkeseredésünkben már elkezdtünk közértet keresni - jelzem, a lakhelyünk környékén ez megint nem túl egyszerű feladat - és így futottunk bele egy teljesen váratlan helyen egy egész igéretes kocsmába. Nej mondjuk balfék volt, azt kérdezte meg, hogy pizza van-e... aztán mivel nem volt, ebből azt gondoltuk, hogy kaja sincs. Továbbmentünk, de pár méter után összeestünk a fáradtságtól, így Nej belement, hogy jó lesz ez is. A kompromisszumot siker követte, ha rizottót nem is, de zöldséges rizstortát kapott. Velem nem volt baj, a kerthelység és a két sör nem okozott problémát. Köhögni természetesen utána is folyamatosan köhögtem, de innentől szartam rá.

- Te szegény! - mondta Nej.

- Bizony, bizony - válaszoltam negyedóra múlva, amikor legközelebb levegőt kaptam - De azért olyan nagyon nem kell sajnálni. Hidd el, halálos betegen is ezerszer jobb Nápolyban császkálni, mint makk egészségesen a munkahelyre járni dolgozni.

Persze ez csak egy bon-mot. Valójában borzasztó szarul éreztem magamat. Amikor szombaton elkezdett fájni a torkom, sejtettem, hogy ez nem lesz jó. Egy hetem volt a gyógyulásra. Hétfőn még bementem dolgozni, de egész nap hol láz gyötört, hol a hideg rázott, le is léptem hamar. Tudni kell, hogy én eléggé gyógyszerellenes vagyok, inkább a természetes szerekben bízom. (Nem, semmi new age, meg ezotérika... sokkal inkább rossz tapasztalatok.) Szereztem lándzsás útifüvet, szopógatós tablettát, főztem egy akó mézes teát - és gondoltam, ez elég lesz. Dolgozni nem fogok, a számítógépet be sem kapcsolom, hatalmasakat alszom - és két nap múlva egészséges leszek, mint a makk.

Ja. Már hétfő délután befutott egy p1 az ügyféltől. Szerencsére hamar lerúgtam magamról. Aztán kedd reggel beesett egy p2 és azt már sehogysem bírtam lerázni. Pihenés, nagy alvások helyett - meglehetősen lázasan - délután fél négyig dolgoztam az eseten. Estére annyira rosszul is lettem, hogy másnap reggel elmentem a dokinőhöz és - elveim ellenére - megkértem, hogy írjon fel antibiotikumot. (Ugye, a gyógyulási kényszer szombatra.) Be is vettem az első adag aktilt... és ekkor indult útjára a gyönyör. Úgy hazavágta a gyomromat, hogy csak két napi cudar szigorú diétával tudtam egyenesbe jönni. Azaz az antibiotikum nemhogy gyógyított volna, de egyrészt elrabolt két napot, másrészt úgy legyengített, hogy a torokgyulladás viháncolva kapott új erőre. A fosás/hányás miatt köptetőt sem mertem szedni, aztán szombaton, amikorra szerencsére a gyomrom már rendbejött, nem mertem köptetőzni, hiszen az egyfelől lazítja ugyan a trutyit, másfelől viszont köhögést generál. Nekem meg nem hiányzott, hogy intenzíven végigköhögjem a repülőutat meg utána kint azt a 3 napot.

Hát, ez speciel nem jött össze.

Vasárnap hajnalig tartott ki a szervezetem, aztán hajnal 4 óta folyamatosan és görcsösen köhögök. A hangom... ha egyáltalán van... nagyjából olyan, mint egy pubertáskori zavarokkal küszködő hiénáé.

De persze most már késő bármit is csinálni, itt vagyunk kint Nápolyban, messze mindentől, gyógyszer egyedül mebucain van, C vitamin, meg 3 zacsi Negró cukor. Ennyi.

Nápolyt látni és meghalni.

Este Nej eldőlt, én meg sör és sajt mellett írogatok. Muszáj addig húznom az időt, amíg az utolsó erőm is el nem fogy - ellenkező esetben a köhögéstől elaludni sem tudnék.

Pompei

2009.04.27; hétfő

A tegnapi ágybaájulás, hosszú alvás jót tett. Reggel félóra plafonrepesztő krahácsolás után beállt egy normális szint, minimális rohamokkal.

Nej éjszaka lebirkózta az éjjelilámpát. Felrobbant. Mármint a lámpa.

Pompei.

Először úgy gondoltuk, ugyanazzal az Alibusszal megyünk, amelyikkel jöttünk, hiszen a központi vasútállomásnál az is megáll. De Nej addig győzködött, hogy menjünk inkább az R2-vel, hogy végülis átsétáltunk annak a megállójába. Tény, hogy ez autentikusabb, mert minden sarkon megáll, dugig van és lassú. (Ja, csak szólok: egész Nápoly belváros fel van túrva. Metrót építenek minden kicsit is nagyobb téren.) Aztán amikor beállt a busz, akkor lett gyanús, hogy nem is biztos, hogy lehet a sofőrnél jegyet venni. A következő megállónál meg is láttam az automatát. Leszálltunk, mert rendes gyerekek vagyunk. Az automata viszont cseszett működni. A mellette álló hapi már a haját tépte, úgy kiabált velem.

- Non capisco - mondtam neki Terence Hill féle jámbor pislogással kisérve... és újra nekiálltam bedobálni az érméket, mert volt még néhány tippem.

A fazon még áriázott egy sort, majd legyintett. Ekkor még átszaladtam a túloldalra, de ott csak parkolóautomata volt.

- Ez van - közöltem Nejjel.

Megjött a busz, megkérdeztem a sofőrt, ad-e jegyet. - Jegy csak az automatában van - közölte. A pillantásomban pontosan benne volt, mit kellene csináljon az automatájával.

- The automat is wrong. Caputo - mondtam végül. De erre csak megvonta a vállát. Én is.

Pályaudvar. Ha nincs sok időd, de autentikus mintát akarsz venni az olasz káoszból, akkor ide gyere: Nápoly, Garibaldi-tér, központi pályaudvar. Már maga a tér is hihetetlen, a forgalomnak gyakorlatilag nincs szerkezete, csak mérete: hatalmas. És mindenki összevissza megy. A káosz közepén pedig ott van egy óriási busz csomópont.

És akkor még be sem értél a pályaudvarra.

Ahogy beléptünk, ott volt egy konténer, ráírva, hogy vonatjegy eladás. Kicsit gyanús volt, mert odabent íróasztalok voltak és hivatalnokok... márpedig egy ekkora város ekkora pályaudvarán ez nem tűnt túl hatékonynak. Nej sorbaállt, én csalingáztam. Láttam, hogy kb. egy óra múlva indul vonat, meg azt is láttam, mintha irgalmatlan messze rendes pénztárak lennének, emiatt visszamentem Nejért. Pont akkor tépte fel az ajtót egy ősz fürtű bácsika, pergő nyelven káromkodva. Ez is megerősített abban, hogy nem feltétlenül a konténer lesz a megoldás.

Elmentünk a végébe. Tényleg pénztár. Piszok hosszú sor. Nej beállt, én elmentem csavarogni. Csak lesz valahol automata... hiszen New Yorkban is sikerült, ráadásul bankkártyával. Meg is lett. Szépen eljutottam odáig, hogy megvolt a vonat, az időpont, a cél, a személyek száma és már csak a jegy tipusát kellett volna kiválasztanom - de itt meghalt a tudomány. A Base lehetőséget nem engedte, az Extra menü után pedig olaszra váltott az addigi angol menü, nekem pedig gőzöm sem volt róla, melyik mit jelent. Cancel. Vagy izé, cancella.

Vissza Nejhez. A sor baromi lassan araszolt, aztán kiderült, rossz helyen is álltunk, de szerencsére átengedtek a jó helyre... így végül 40 perc után meg is volt a jegy. Maradt 20 percünk az indulásig. Mivel a vonat kiírva már ki volt, de vágányszám még nem volt mellette, elmentünk felderíteni a pályaudvart. Melyik vágány merre van... meg hadd fényképezzek már vonatokat is a gyereknek.

De azt a vágányszámot nagyon nem akarták kiírni. Meg úgy egyáltalán a táblát frissíteni. Negyedórával korábban elment vonat még kint volt. Aztán két perccel az indulás előtt írták ki, hogy 1pg. Nejjel egyszerre sikítottunk fel: az ugyanis már korábban kiderült, hogy ezen a pályaudvaron nincs egyes vágány: a számozás 2-vel indul, ráadásul a 2,3,4 mind külső vágányok. Nej megpróbált levadászni egy nyelvet. Nem volt egyszerű. Egy korpulens idősebb úr vasutasegyenruhában lett volna a forrás. Neki volt egy kis gurulóspultja, rajta a tábla, hogy ‘Informacioni’. De az öreg boszorkányos ügyességgel kezelte a pultot: ha megérezte, hogy valaki elindult felé, akkor elkezdte eltolni az egész miskulanciát az ellenkező irányba. Nejjel pároskorcsolyázóként kétszer is körbeszáguldották a várócsarnokot, miközben a csajszi kiabált a hapsi után, az meg asztaltologatás közben futólag válaszolt.

Annyi mindenesetre kiderült, hogy le kell mennünk egy lépcsőn. Lementünk. Megtaláltuk a metrót. Nem akarom lebecsülni az olaszokat, de azért azt nem nézem ki belőlük, hogy kivitték volna a metrót Pompei-ig.

Végső kétségbeesésünkben megkérdeztünk egy utast. Benne már nem vasutasvér folyt, ő már el tudta magyarázni a helyzetet. Például ő használta először azt a kifejezést, hogy ‘Circumvezuviana’. Ezen a nyomon elindulva hamar meg is találtuk a lépcsőt (a pályaudvaron kivül volt) a jegyünk illett az automatába... odalent pedig egy más világ volt. Egyrészt tök üres pénztárak... másrészt pedig negyedóránként induló vonatok. Kiderült ugyanis, hogy a Vezúv környéki településekre HÉV-ek járnak, melyek egy szinttel lejjebbről indulnak. Ez valahogy se kiírva nem volt, se egyik vasutas sem mondta.

Jó két órát csesztünk el így a pályaudvaron. Nem mondom, élménynek nem volt rossz... de ha belegondolok, hogy emiatt töröltük a programok közül Sorrento-t... nem vagyok annyira nyugodt. (Másfelől Attila megvigasztalt: Józsi, aki már látta a Grand Canyont, annak Sorrento maximum egy pókhálós pincelépcső.)

Aztán a vonatról azt hittük, majd szép tájakat látunk. Hát, nem. Iszonyúan zsúfolt a környék, minden be van építve. A vasút pályáját pedig graffitisek teljesen végigtagelték.

Pompei.

Hihetetlen mennyiségű csoport, még ilyen trágya időben is. Borult ég, viharos szél, időnként eső.

Maga Pompei szép nagy város volt, mielőtt a Vezúv rápöffentette volna a hamut. Ez itt kivételesen nem jópofáskodás akart lenni, amennyire tudom, valahogy tényleg így történt a dolog. A Vezúv mozgolódott, a lakók úgy gondolták, hogy ha beindul a hegy, akkor majd arrébbmennek - csakhogy hirtelen a vulkán egy hatalmas hamufelhőt lőtt fel az égbe, mely amikor leesett, több méter vastag hamuréteggel takarta be a várost. A lakók maximum annyit tudtak mondani, hogy ‘ezt a sötét felhőt figyeljétek, mekkora szép már’... és csak utána eshetett le nekik, hogy ez le is fog esni.

A romváros egyszerre gyönyörű és hátborzongató. Nagyon is jól el lehet képzelni, hogyan éltek itt az emberek... és sajnos azt is, milyen lehetett az a bizonyos nap.

Azt pedig, milyen lett volna Pompei, ha a Vezúv nem intézi el, szintén nem nehéz elképzelni. Csak szét kell nézni Nápoly belvárosában.

A rengeteg csoportban most kivételesen nem a nyugdíjasok reszelték az idegpályámaimat, hanem a fiatal kölykök. Ők se jobbak: mivel nekik kötelező volt eljönniük, így a legtöbbjüket nem érdekelte túlzottan a környék: rohangáltak, kiabáltak. Igyekeztünk úgy mozogni, hogy elkerüljük őket. Mint a hamufelhőket.

Utána piszok drága pizza (8 euró). Meg piszok drága sör (3 dl / 5 euró). Jól illett a piszok drága belépőjegy mellé (11 euró). A régi pompei lakosok megnyugodhatnak: habár alattomosan kibabrált velük a sors, de a tragédiájuk igen jól jövedelmez az utódoknak.

Vonaton bóbiskolás.

Garibaldi tér. Elhatároztuk, hogy boltot fogunk találni. Mert muszáj.

Hát... az a környék valami félelmetes.

Idősebb, cserzett arcú faszi kijön egy kapualjból. Vegyek laptopot! - magyarázza. A kezében van egy, nyitja is ki, mutatja, hogyan működik. Mindezt szakadó esőben. Amikor kiröhögtem, akkor átváltott iPOD-ra.

Végül találtunk egy boltot. A készlet alapján nagyjából a pária kaszt igényére méretezték. Az ötféle sörből például négy román. Igaz, ezek közül mindegyik azt állítja, hogy Románia legjobb söre. Én a maradék olaszt választom. Az van ráírva, hogy pilseni tipusú, de a cimkéje sárga, ízre pedig édes. Viszont egy hármas csomag csak két euró. Mint az egyetemi menza: a kaja borzasztó szar, de legalább sokat adnak. Nej végre talált magának nápolyit. Kint derült ki, hogy horvát.

A boltból szószerint kilöknek, elpakolni nincs hely. A földre tesszük le az üvegeket, a gyümölcsöket meg a reklámszatyrokat Az eső persze szakad. Így legalább a gyümölcs helyből meg is lett mosva. Bár amilyen irgalmatlan koszos a város, én már az esőben sem bízok. Guggolva pakolunk, a tócsákból kivett sörösüvegekről oda sem figyelve rázzuk le a vizet. Otthon érezzük magunkat, a húszas éveinkben.

Az utcán már mindenen röhögünk. Ez egy ilyen vicces város. A délutáni dugó, ahol mindenki dudál. A buszok össze-vissza járnak, az emberek fürtökben lógnak róluk. A sokadikra felférünk. Jegyet venni már eszünkbe sem jutott. Nem mintha lehetne bárhol is.

Szédült nyulak egy szédült városban.

A szakadó esőben egy motoros utasa a laptoptáskáját tartja esernyőként a feje fölé. - A hülye - mutatok rá vigyorogva - inkább a laptopját teszi tönkre, csak, hogy ne legyen vizes a haja.

- Ja - csaptam a fejemre egy gondolattal később - hülye vagyok. Hát pont ezen a környéken árulják az olcsó laptopokat.

Ha a Central vasúti pályaudvaron nem beléptetőautomaták lettek volna, hanem orkok, azt mondtam volna, hogy a WizzAir csalt, Budapest egy ismeretlen kerületében raktak ki minket.

Ha esetleg olyan várost keresel, ahol relaxálni szeretnél, ahol minden normális és szervezetten működik, akkor ne, hangsúlyozom, ne gyere Nápolyba. De ha jól akarsz szórakozni, bírod a gyűrődést, azt, hogy állandóan autók közt szlalomozol, miközben mögötted gyakorlatilag folyamatosan robogók dudálnak, ha nem zavar, hogy a boltokban vagy a nyakadba borulnak, vagy fizetés után mogorván kilöknek az utcára... akkor ez a te városod.

Hazaérkeztünk. Nyomkodnánk a liftgombot - semmi. Bakker. A lift csak akkor ingyenes, ha a külső kapu zárva van - ekkor ugyanis csak a kulccsal rendelkezők tudnak bejönni. Amikor az épület publikus, akkor fizetnünk kell. Mert a hat emelet gyaloglás szóba sem jöhet.

A szálláson 1 óra csendespihenő, majd irány az éjszakai város. Nejnek ma tésztanapja van. Olaszországban. Rosszat sejtek.

Szolíd indulás, sétálóutca. Ez ugyan kulturált, meg minden... csakhogy itt pizzéria, az nincs. Bevettük magunkat a meredek, szűk utcákba. Sötétben. Szakadó esőben.

Na, errefelé ilyenkor van élet. Emberek ácsingóznak a másfél méter széles utcákon, a dudaszó folyamatos, időnként átrobog egy kentaúrszerű kismotor, néha egy bátor autós. Látni szerintem egyik sem lát semmit... de itt mindenki vigyáz magára. Vagy bízik San Genaro-ban. Végül találtunk egy meglehetősen autentikus helyet, ahogy beléptünk, látszott rajta, hogy itt kajálnak a helyiek. Sajnos pizzájuk nem volt, Nej tésztanapja miatt ez kizáró ok. Még tovább fúrtuk magunkat a félelmetes környékbe, míg végül rábukkantunk az igazi pizzériára. Vendég ugyan nem volt, szakács meg négy, de ekkor már ilyesmivel nem foglalkoztunk. Nejnek ekkor esett le, ekkor kapcsolt össze régi dolgokat:

- Várjál, amikor azt mondod, hogy ‘autentikus hely’, akkor olyasmire gondolsz, mint ahol Debrecenben jártunk?

- Így van. Az én fogalmaim szerint tipikus autentikus hely volt az Aranybika mögötti Halász-kert. Tudod, ahol almaborból (Durbints Sógor) gyártották a fröccsöt és a három vénasszony pincér volt a kidobólegény is.

- Akkor már mindent értek - nézett körül Nej.

Viszont: a pizza nagyon finom volt, a két nagy pizzáért, egy nagy és egy kicsi sörért fizettünk cuzámmen 8 eurót. Vö. Pompei.

Végre van samponunk. Nej kijött a fürdőszobából.

- Ismét kultúrembernek érzem magam - sóhajtotta.

- Nekem ahhoz még kell egy sör - vágtam rá, fel sem nézve a PDA-ból.

Amikor iszok egy pohár sört, majd a köhögéstől nem tudok büfizni, végül az egész az orromon jön ki.

Soha nem mondhatjuk, hogy mindent kipróbáltunk már.

Újabb körök Nápolyban

2009.04.28; kedd

Habár megint ágybaájulós éjszaka volt, de a reggel nem sikerült túl jól. Az egy órás összekészülődés után még a városban is hörögtem egy órát.

Mára nagy gyaloglásokat terveztem. Meg is csináltuk... pedig nem volt egyszerű. Reggel egyből fel kellett kapni a dzsekit, mert bár nem esett az eső, de erős, hideg szél fújt. Felsétáltunk a Toledo utcán a Nemzeti Múzeumig, majd szándékosan be a lehetetlen kis utcákba, elvergődtünk a Dómig, aztán megint a kis utcák. A Dóm... majdhogynem annyira körbe van építve, mint New Yorkban a St Patrick székesegyház. Itt valahogy nem igazán értik, mit is jelent az, hogy tér.

Mind a Dóm, mind a későbbi templomok hihetetlenül túldíszítettek. Nej is, én is, az egyszerű, tényleg funkcionális templomokat kedveljük. Mindkettőnk legelfogadottabb temploma Monfalcone-ban volt - abból még a belső vakolás is hiányzott. Az itteni templomok pont a másik végletet képviselték, még az aranyoltár arany puttójának arany hajfürtjébe is bonyolult mintákat csavartak. Bementünk a Dómban egy oldalhajóba: és ledermedtünk. Ami cicoma ott volt, az egyszerűen képes mozdulatlanná fagyasztani az embert. Én is csak úgy tudtam kijönni, hogy megláttam szent Genaro-t, a punkot... és az efémizmustól felengedett a lábam. (Miért punk? Mert a középkori szobrász lelkesen megpróbált a szent feje köré arany napsugarakat faragni. Háát...)

Aztán már kint megbeszéltük, hogy csodák nincsenek (hehe), valószínűleg itt, ahol nagy volt a nyomor, a tudatlanság, ellenben mély a hit, itt az egyház ezekkel az impozáns templomokkal teljesen hatalmában tudta tartani a népet. Ki is mert volna szembeszállni egy olyan erős istennel, akinek ilyen sok elmondhatatlanul szép temploma van?

Végül teljesen véletlenül rátaláltunk a turistaátvágásra szakosodott sikátorra. Először nem is igazán értettük, miért pont ez az... de később megvilágosodtunk: sikátor, egy csomó templom... és az út végén egy helyi viszonyok közt nagynak mondható parkoló, ahová akár 6 busz is befért. Hidd el nekem, hogy ekkora tér ebben a városban nagyobb szó, mint Pesten a Hősök tere és a Felvonulási tér együtt.

Megpróbálom érzékeltetni a viszonyokat, de nem biztos, hogy sikerül: a belváros meglehetősen elnyújtott, hosszú... és tele van másfél-két méter széles macskaköves utcákkal. Na most ezeken meglepően erős forgalom zajlik, úgy, hogy a közlekedők zömét adó motorosok simán előzgetik az autókat. Képzeld hozzá, hogy járda sincs, tehát a gyalogosok is teljes életnagyságban ezen a pályán játszanak. Meg az utcai árusok a kitelepült asztalkáikkal. Ebben a környezetben egy ‘leszarom’ tipusú parkolás komplett városrészt képes blokkolni... de nem törődnek vele. Leszarják.

Itt bármilyen járművel lehet közlekedni, a műszaki vizsgának valószínűleg egy feltétele van csak: működjön a duda. Mindenki nyomja. Minden sarkon. Minden gyalogosnál. De láttam olyat is, hogy semmi oka nem volt rá a motorosnak, mégis nyomta. Gondolom olyan ez az itt közlekedőknek, mint a levegővétel: megszokják, aztán nem tudnak lemondani róla.

Zebrák ugyan vannak a városban, de pusztán dekorációs célzattal. Az autósok simán behajtanak a gyalogosok közé. (Volt egy lámpás-zebrás kereszteződés egy soksávos úton. A zöldnél simán elindultam. A túloldalról bezzeg már nem: a hapsi szép óvatosan körbenézett, majd amikor teljesen meggyőződött arról, hogy sehonnan sincs autó, csak akkor indult el. Én, a vakmerő, már az út közepén jártam.) Cserébe viszont a gyalogosok sem foglalkoznak a zebrával. Ha mindenhol ugyanolyan veszélyes átkelni, miért tegyenek akár csak egy plusz lépést is?

Egyébként működik a dolog, mi is simán begyalogoltunk a forgalomba, akár zsúfolt, négysávos utakon is. Senkit nem zavart. Elképzeltem, Pesten mekkora anyázásokat, dudálásokat kaptunk volna.

Ja, egyébként ez érdekes: habár folyamatosan szólnak a dudák, de ez mind csak figyelmeztető célú duda, semmi anyázás. Elképesztően türelmesek és békések itt a közlekedők - dacára az idegbeteg, konfliktusokkal teli közlekedésnek.

Először azt mondtuk, nem baj, ha esik az eső, legfeljebb kevesebben lesznek. Ja. Ma élesben teszteltük: ugyanolyan sokan voltak, csak kinyitották az esernyőiket. Beblokkolva ezzel a sikátorokat.

Esernyőtemető. Hát, nem gondoltam volna, hogy pont itt. Úgy képzeltem, hogy Nápolyban az emberek előveszik arra az egy-két napra a lezsírozott esernyőiket, aztán utána visszacsomagolják és mehet a padlásra. Ehhez képest őrület, ami van. A kis utcákban számtalan szakadt, szél által kifordított esernyő rúgja az utolsókat. Tucatszámra láttuk a tetemeket. Az emberek nem is törődnek vele: alákap a szél, kifordítja, felszakad a szövet - és már dobják is el. Naná, az utcán. A kukáig már nem cipelik el.

Halott szövetek fémvázon.

Egy útbaeső boltban vettünk ezt-azt, otthon ebédeltünk. Egyikünk sem kivánta az éttermet.

Pihentünk egy nagyot, majd jött az újabb nekifutás a hegynek.

Csak előtte még elmentünk venni valamit az ifjabb generációnak. Hogy is mondjam, volt némi megütközés, amikor azt mondtuk, hogy bocs kölykök, mi most akkor lelécelünk Nápolyba, de ne idegeskedjetek, veletek is megyünk majd nyaralni. A Tisza-tóhoz. Meg a Rábához. Durva volt egy kicsit, meg tényleg nem így szoktuk ezt elrendezni családon belül - de hosszú lett volna részletesen elmagyaráznunk nekik azt, amire az elején már céloztam.

Szóval valami ajándék. Hatalmasat gyalogoltunk, legalább 5-6 kilométert. Semmi. Bezzeg, ha cipőt akartunk volna venni... minden második üzlet cipőbolt volt. A problémát egyébként az okozta, hogy mint egész nap, most is szakadt az eső, emiatt az utcai árusok összecsomagoltak. A boltok meg rohadt drágák voltak. Végül dolgunk végezetlenül hazatértünk... aztán a házunktól párszáz méterre teljesen váratlanul meg tudtunk venni mindenkinek mindent.

Pihentünk egy kicsit (egy sör) aztán most már tényleg nekivágtunk a hegynek. Igen furcsa volt fent, a múltkori tömeghez képest senki sem volt a bejáratnál. Nem is volt nyitva a St Elmo, csak egy csotvasz múzeum. De az ilyen gyors kirándulásokba a kultúra nem fér bele.

A változatosság kedvéért most a hegy egy másik oldalán jöttünk le - és bizony nem bántuk meg. Dacára annak, hogy ezerrel szakadt végig az eső. (A fotóstáskán is be kellett élesíteni az esővédelmet, most először, amióta megvan.) Egy olyan hangulatos lépcsőt találtunk, hogy nem is találok rá szavakat.

Majd amikor leértünk, Nej kivágta hisztit, hogy ő még tengert akar látni és idén alig látott még tengert és idén már nem is fog, tehát lécciléccilécci... ami magyarra fordítva nagyjából azt jelenti, hogy tengert látni, vagy meghalni. Én ugyan próbáltam észérveket felhozni, miszerint szakad az eső és az orrunkig sem látunk el, ráadásul Nápolynál a tenger gusztustalanul ronda, mindenfelé tengeri hajók, meg kikötők, meg dokkok, meg hajógyár. De a csajszi nem hagyta magát meggyőzni.

Szerencsére.

Ott kezdődött, hogy bepofátlankodtunk egy kapun. (Megkérdeztem a tengerészkapitánynak öltözött portást, hogy ez itt publikus terület, vagy privát? Aztán mivel nem tudott egyértelműen válaszolni, biccentettem és bementünk.)

A nap legjobb döntése volt. Párszáz méter gyaloglás után kint találtuk magunkat a hullámtörő sziklákon. Az eső egy kicsit lecsendesedett, a lemenő nap is lőtt egy-két bágyadt sugarat, jó laposan, Ettől egyfelől gyönyörű dupla szivárvány alakult ki az öböl felett, másfelől a felhők szószerint világítani kezdtek. Ilyen fényviszonyokért a fényképész maximum imádkozhat, de nem kizárt, hogy soha az életében nem kapja meg. És mindehhez jött a tömény tengerszag, hiszen a hullámok ott törtek meg a lábunk előtt. Hosszú ideig csak álltunk/ültünk és élveztük a hangulatot.

Aztán hazavánszorogtunk.

Sör. És sör.

Nej valószínűleg örökmozgó-pörköltet vacsorázott, mert ekkor meg kitalálta, hogy menjünk, nézzük meg az éjszakai Nápolyt. Tegnap úgyse tudtuk, mert amikor kiléptünk a pizzériából, ránk szakadt az ég. (Úgy értem, addig is esett - de ekkor meg borzasztóan.) Na most én kifejezetten mászkálós ember vagyok, de a lábaim már erősen tiltakoztak minden megmozdulás ellen. Maximum a hűtőszekrény jöhetett szóba. (Jut eszembe, találtunk egy igazi boltot a hegy tetején. Nagy és szép és modern és van minden, bő választékban. Kicsit kár, hogy ez az utolsó este volt, holnap reggelre meg már megvan minden. De azért bementünk, vettünk csokit. Legalább használjuk már egyszer a hitelkártyát is. Máshol nem mertük.)

Na, ott jártunk, hogy nyüsztetve ugyan, de mindketten nekiálltunk összekészülni az éjszakai menetre. Aztán eszembe jutott, hogy megnézzem a pénztárcát, és kiderült, hogy nincs tízcentesünk.

- Kicsim, úgy készülj, hogy amikor visszaértünk, gyalog kell feljönnünk a hatodikra.

Ez volt a tű a lufiba. Esti kirándulás elmaradt.

Innentől békés olvasgatás, sör melletti blogolás, ugatva köhögés... a szokásos esti idill.

Holnap pedig korán kelünk, korán indul a gép hazafelé.

Remélem, nem fog sütni a nap.

És most már tényleg hagyom kifutni a betegséget.

Jertek, priznicek, kamillainhalálások és mézes teák, a tiétek vagyok.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Napoly2009

4. Kajakcsere

Erzsike, szeretem magát

2008. augusztus 29;

1988.07-08; Kisar

Jött a hír a haveroktól, hogy Kisarban buli lesz. Aki számít, megy.

Mit is kell tudni e faluról? A felső Tisza partján fekszik, híd köti össze Tivadarral. Olyan 8-10 kilométernyi távolságra északra a Tisza már ukrán szakaszon folyik. Szóval világvége.

De itt lakott Mariann, aki üde színfoltja volt mind Gabriella évfolyamának, mind a páros haveri körének. És Mariann mondta, hogy ebben az eldugott sarokban minden adott, hogy a társaság tagjai eltöltsenek egymással egy kellemes hetet.

Nyár volt, mindenki úgy ment, ahogy tudott. József feladta az ősi családi sátrat Mariann címére, majd egy válltáskával nekiállt stoppolni. Egerből. 12 stop kellett a megérkezéshez, de ahogy kiszállt az egyik kocsiból, már meg is állt a másik. Nagyon gyorsan ott volt, busszal/vonattal még csak nem is álmodhatott volna ilyen sebességről.

A tivadari kocsma mellett verték fel a főhadiszállásukat.

Sokan voltak. Sajnos, nem csak ők. Akkor indult ugyanis, pont ettől a kocsmától a Tisza-túra. A kocsmáros igyekezett is kitenni magáért: benyomta a magnóba az egy szem műsoros kazettáját. Ezen egy lelki sérült énekes valami borzasztó dalokat énekelt. Komolyan, fájt. Első hallásra is. Ehhez képest naponta meghallgatták tíz-tizenkét alkalommal. (Maga a cím is az egyik dal refrénje.)

Na, mindegy. Egy nap után a Tisza-túra résztvevőit elvitte a víz. Ők maradtak. Meg a zene is. Egy egész héten keresztül. Haverok, buli, fanta.

Külön élmény volt a klotyi. Egy sima pottyantós falusi budit képzelj el. De a tartalom, ember! Az ott lévő 10-15 ember háromnegyede vegyészmérnök volt. Hidd el, ők már láttak igazán kemény dolgokat. Mit láttak? Szagoltak. József anno kis híján eszméletét vesztette egy sajóbábonyi merkaptán lefújás következtében. Kis hiján elájult, pusztán egy szag miatt. Őket már egy büdös budival nem igazán lehetett meghatni.

Ennek viszont sikerült.

Próbálj elképzelni egy savasan maró, csípős, torkot kaparó levegőt. Pár levegővétel, és már fel is marta a garatot az orrodban. És ekkor indult támadásra a fortyogó merkaptánok, kénvegyületek soha nem látott pusztító koktélja.

Az utolsó három napban már senki sem mert elmenni budira. A pisit elintézték a csalitban. De a feszültség csak gyűlt, csak gyűlt. Végül utolsó este ‘egy életünk, egy halálunk’ - éjszaka beugrottak egy közeli úttörőtáborba, és ‘Előre, Pajtások!’ felkiáltással térdre kényszerítették a szennyvízelvezető rendszert. Tudom, cserbenhagyásos gázolás volt, de nem volt más választásuk.

Viszont maga a buli tényleg nem volt rossz. A pesti különítmény hozott egy kajakot is. Semmi extra, egy kis piros egybeülős, kétszemélyes kajakról volt szó, de lehetett vele kóvályogni a Tiszán. És ez jelen esetben nem egy ‘kaparásszuk a vizfelszínt’ jellegű evezgetés volt: a Tisza itt 20-30 méter széles volt, olyan sodrással, amilyent korábban még nem láttak.

Miklós és József egy nap kihívták a sodrást. Mindketten jó úszónak tartották magunkat. Bementek a vízbe, Gabriella -a későbbi Nej - megállt mellettük, majd intett és ők belevetették magunkat a habokba. Percekig úsztak felfelé, ahogy csak a csövön kifért. Nagyjából egyszerre fogyott el a szufla. Megálltak, letörölték a vízcseppeket az arcukról, kinyitották a szemüket - és egy vigyorgó Gabriellát láttak magunk mellett. Az egész elmebeteg nagy hajtásban egy centit sem haladtak előre. Nagyjából tartották magukat a sodrással szemben - de előre haladni már nem tudtak.

Egyénként itt láttak egész közelről békésen csordogáló vízihullát.

Nos, Gabriella ekkor zúgott bele a kajakozásba. József elment vele egyszer-kétszer - ekkor már azért többé-kevésbé össze voltak kötve - de aztán megunta. Gabriella, ő aztán nem.

- Kedves, gyere, evezzünk egyet! - csicsergett.

- Persze Drágám, ez minden vágyam - válaszolta József a kocsmaasztal mellől, ahol a haverokkal söröztek. És elment.

Gabriella, ha lett volna lehetőség rá, még éjszaka is a kajakban aludt volna.

1990.10.06

Gabriella és József összaházasodnak.

1991.11.03

Megszületik Dóra. Nej meglehetősen sokat szedett fel magára - és korábban sem volt egy balettáncos alkat. De a szülés után hamar le is dobta a felesleget.

1993.05.26

Megszületik Barna. Nej ugyanúgy sokat kapott fel magára - de ekkor már nem dobta le. Magasabb szinten állt be az egyensúlya.

2000.06

József leszokik a cigarettáról.

Borzasztóan megviselte. Nem csak az zavarta, hogy a jól struktúrált élete (50 perc meló, 10 perc cigiszünet) képlékeny masszává állt össze, de elveszett az apró jutalmazások rendszere, és elveszett egy közösségi élmény is. A nikotinról nem is beszélve.

Így utólag belegondolva, az utóbbira lehet azt mondani, hogy humbug. Simán kezelhető, agyból. A szociális vonzatok... azok már sokkal nehezebben.

József nem volt hülye gyerek, bár a leszokás gondolata spontán jött, de a folyamatot már megtervezte. 50 perc munka után felállt az íróasztala mellől, kisétált a közeli zöldségeshez és vásárolt egy almát. Vagy körtét. Vagy őszibarackot. Vagy egy tál málnát. Majd visszasétált a munkahelyére és elszívta a gyümölcsöket.

Emellett persze megrángatott más szálakat is. Elővakarta a pincéből a 11 éves félverseny bringáját, lecsiszolta róla a rozsdát, majd belevetette magát a pesti forgatagba. Mozgott. Érezte, hogy mind a gondolatainak elterelésére, mind a csokikák ellensúlyozására mozognia kell.

Meg is úszta az egész leszokós bulit 3-4 kiló súlyfölösleggel. Mely tulajdonképpen nem több, mint egy kiadós klottyantás.

2005.12

Nej, mindenki számára váratlanul, karácsony táján bejelenti, hogy már egy hónapja nem gyújtott rá. És tartja is keményen.

József visszaemlékszik saját kinlódásaira és elgondolkodik. Nej tartja a második gyerek után kialakult formáját. Munkahelyéből kifolyólag a zöldséges buli nála nem működik. Nemhogy zöldséges nincs, de település sem. Büfé, viszont igen. Csupa egészségtelen, hízlaló dolgokkal.

Marad a játék a mozgással.

Mi legyen az? Intenzívnek kell lennie. De Nej nem szeret túlzottan bringázni. Futás? Aerobik? Első körben Nej lelkes. Persze. De József már látott karón varjút. Ezek mind olyan mozgások, melyeket emberek azért végeznek, hogy fogyjanak. És nem azért, mert ezek kellemes elfoglaltságok. Márpedig hosszútávon csak azok a sporttevékenységek működnek, melyeket az ember szívesen űz.

De mi lehet ez Nejnél?

És itt ugrik be Józsefnél az a bizonyos, 17 évvel korábbi tivadari kaland. Kajak! Kajakot kell tenni Nej feneke alá, és haza sem jön. Csak teker fel-alá a Dunán.

2006.07

Nej ugyan nem érti a hirtelen fellángolást, de rábólint: oké vegyünk kajakot. József bepötyögi a Google-be, hogy kajak bolt. Rátalál a kajakshopra. Átnézi a választékot. Kiszúrja a Rotomode Ocean Duo kajakot: árban is jó, meg egyáltalán, nem borulékony, tengerre is alkalmas, kifejezetten kezdőknek javasolt kajak. Megveszik.

Éveken keresztül boldogan használják.

Csakhogy az utóbbi időkben egyre kevésbé.

József megint elgondolkodik.

A kajak nincs kihasználva. Ez tény. 2007-ben egyszer sem lett kikérve a csónakházból helyi evezésre. Egyszer levitték Horvátországba - és ennyi. Többször nem is voltak a sporttelepen.

Miért? Hiszen 2006-ban többször is lementek, szívesen tekertek fel-alá a soroksári Duna-ágon. József még közvetlenül műtétje előtt, sőt, nem sokkal a műtét után is evezgetett, Nej és Dóra is gyűrték egymást. Mi történhetett?

Megunták.

Az Ocean Duo lassú, ebből kifolyólag rövid távú kajak. Hamar meg lehet unni, hogy leeveznek az M0 hídig, vagy feleveznek a Kvassay zsilipig. Másra viszont nem képes. Ezzel a lassú jószággal kimerészkedni a nagy Dunára... még az erősebb páros (József/Barna) sem merte meglépni.

József továbbra is gondolkodott.

2008.08.28

Hosszas előkészítés után József becserélte a régi kajakot egy erősebb, egy igazi kettes kajakra. Most hagyjuk, hány emberrel kellett összevesznie, mennyit kellett szervezkednie, hány emberrel kellett dacolnia és végül hogyan kellett beletörődnie, hogy minden erőfe-szítése kútba esik, majd megtapasztalnia, hogy váratlanul minden egyenesbe kunkorodott.

Meglett a kajak.

Ezzel már bele lehet vágni nagyobb utakba is. A rakodótérbe bele lehet pakolni egy komplett táborozó felszerelést. Kinyílik a horizont. Sőt, a holtágból simán ki is lehet menni a nagy Dunára. Még sőtebb, Horvátországban is jóval nagyobb túrákra lehet vállalkozni. Az, hogy kinyílik a világ, nem pusztán csak egy szlogen.

Ha a csajok is ráharapnak, akkor talán belefészkelődik életükbe ismét a sport. Meg a kaland.

Könyvből kerékpározni?

2008. szeptember 6;

Tipikus értelmiségi tempó. De van, amikor működik.

Egyfelől tényleg nagy az öröm, megvan az új kajak – de nagy a szomorúság is: nem azt csinálja, amit szeretnénk. Voltunk a Velencei tónál, de csak a nádat vágtuk szorgalmasan, meg eljátszottuk többször is a szűgyönlőtt ló esetét. Egyenesen haladni, azt nem sikerült.

Szerencsére a hét elején kaptam egy linket: http://hun.kayakpaddling.net. Remek weblap, innen is hatalmas bigup a készítőjének.

Könyv a kerékpárhoz.

Aprólékos animációval, fontos szövegekkel próbálja megértetni, elmagyarázni mi hogyan is van. Különösen az ilyen beszólások érnek aranyat, hogy

- A legkönyebben úgy érhetjük le, hogy mindig egyenes derékkal üljünk, ha a horizontra koncentrálunk, vagy

- A derékból evezést úgy gyakorolhatjuk be a legkönyebben, ha nem azt képzeljük, hogy az evezőt toljuk előre-hátra, hanem azt, hogy az evezőt rögzítjük, majd áthúzzuk magunkat alatta.

No, lényeg a lényeg: adddig erőltettük, amíg összejött.

Fiammal ugrottunk le ma délelőtt a Soroksári Dunára. Döbbenet volt. Olyan szélvihar fogadott, hogy ihaj. Fehér tarajos hullámok voltak a Kis Dunán... azért ilyet sem mindennap lehet látni. Vakartam is a fejem... azért jó lett volna az alapokat simább vízben próbálgatni. De nekiindultunk.

Felszenvedtük magunkat a Gubacsi híd feletti elágazáshoz, ott legalább nincs minden folyamméternél egy-egy horgász. Elkezdtük egyenként gyakorolni a helyes tartást, a helyes technikát. Katasztrofális volt. Körbe-körbe mentünk. De senkit nem érdekelt, a lényeg a derékból evezés begyakorlása volt.

Utána még mentem néhány tiszteletkört, gyakorolni a kormányzást. És itt bukott ki a döntő hiba. Az Ocean Duo – amin evezni tanultam – az egy kicsit széles, nem is kicsit rövid kajak. Ezt én főleg az ún. íves csapás technikával tartottam egyenesben. De a kajak geometriája miatt ezek a csapások nagyon szélesek és meglehetősen rövidek voltak.

Amikor átültünk a mostaniba, ott ugye az ív sokkal enyhébb és sokkal hosszabb. Itt követtem el azt a hibát, hogy nem néztem eleinte hátra, vajon a hosszabb íven is jó irányban áll-e mögöttem az evezőtoll. Nos, nem állt. Egy kicsit kifordult – így minél erősebben akartam jobbra kanyarodni, annál erősebben toltam a kajakot balra. És vice-versa. Azaz amikor épp nem egyenesen mentünk, garantált volt a kifordulás.

Nyilván nem csak ez volt az egyedüli hibánk, de ez volt a döntő.

Az elágazásból felfelé vettük az irányt. Megkértem Barnát, hogy úgy evezzen, mintha lassított felvételen lenne. És láss csodát, egészen a zsilipig csak egyszer fordultunk keresztbe.

Lefelé még nagyobb volt a sikerélmény, simán visszajöttünk a csónakházig, keresztbefordulás nélkül. (Jót vigyorogtam: pont ott, az elágazásban, ahol tanulni akartunk, ott volt a legnagyobb rejtett áramlás. De átjöttünk azon is, gond nélkül.)

Egy dolog maradt már csak hátra: méretre szabni a kajakot. Nekem tízpercenként zsibbadt a lábam, a rosszul beállított lábtámasz miatt. Utána mentünk még egy kört lefelé is. A lábtámasz remek lett, de a víz... apám, arrafelé volt ám minden. A szél teljesen viharossá erősödött, a sodrás hol az egyik part felé nyomott, hol a másik felé. Visszafelé, áramlattal szemben, nem is tudtunk rendesen jönni. Barna belazított, a víz bekeményített: én meg pislogtam, mint hal a szatyorban. A kajak megindult balra és ha két csapásból nem fordítottam vissza, akkor már keresztbe is álltunk. A víz nem viccelt.

Ha ez az utolsó kétszáz méter szenvedés nem lett volna, akkor itthon hangos rikoltás mellett bontottam volna pezsgőt. Így még várunk. De meglesz.

Amikor még az esőcseppek is dideregtek

2009. június 1; vasárnap

Nem lett meg. Ősszel még próbálkoztunk néhányszor, olykor sikerült is egyenesen mennünk, de nem mindig. Két kedves ismerősöm, Gábor és Zoltán - két öreg róka - vállalták, hogy megpróbálják betörni a kajakot és megmutatják, mit rontunk el.

Hosszú hétvége, evezés betervezve Esztergomban. Az eső speciel nem volt annyira betervezve.

De mindkettő meglett.

Habár először úgy nézett ki, hogy az esőről lemaradunk... de vasárnap délelőttre behajrázta magát. Pedig Zoltán nagyon esküdözött, Gábor meg még a napszemüvegét is magával hozta - de nem most koptatta le róla a foncsort.

Menjünk sorjában.

Szombat délelőtt szomorú szívvel, de le kellett lépnem a csapatépítő tréning utolsó mozzanatáról, amikor is cégvezetőnk beszélt egy órán keresztül cégünk jövőképéről. Így valószínűleg én leszek az egyetlen, akit majd meglepetések is fognak érni.

De muszáj volt, mert aznapra még rengeteg dolgot terveztem. Még 12.00 előtt ki kellett volna érnem a csónakházhoz, hogy a fiammal evezhessünk egy szezonnyitót. Nem akartam bemelegítetlenül menni egy hosszabb túrára. (Ja, hogy miért 12.00? Mert 12.00-14.00 között ebédszünet miatt nem lehet felvenni a kajakot.) Aztán ez nem igazán jött össze, ráadásul déltájban megjött a vihar is, mely később szelíd esővé fajult.

- Hát, nem. Ilyen szar, esős időben nem megyünk ki evezni - nyugtattam le a srácot.

Ha csak egy napra is láttam volna előre a jövőt, egész biztosan nem mondtam volna ilyeneket.

Végül ahogy elállt az eső, kiszaladtunk a kajakért, felkötöztem, összepakoltam, gyorsan megtanultam elméleti szinten az evezést - aztán elindultam Esztergomba. De már így is összeszedtem némi késést - Gábor hívását útközben kaptam meg: kibonthatják-e már a Polgár rozét vagy várjanak még? Szerencsére türelmes emberek.

Az első este szolídan telt el. Vacsoráztunk, borozgattunk, aztán megint vacsoráztunk majd megint borozgattunk, beszélgettünk szürrealizmusról, alternatív és egyéb érdekes zenékről, tehetségről, készségről - szóval mindenről, ami a kajakozáshoz kell.

Megjegyzem, éppen Zappa korai, az elviselhetetlenség és az idegrendszer határait súroló oratóriumait hallgatom, amire válaszul a szomszéd beindította az ütvefúróját. A hangulat emelkedett. A macskák idegesen rohangásznak a falakon.

Vasárnap 9.30-kor volt a találkozó a csónakháznál. Az eső fenyegetésként belógatta a lábát, de bíztunk benne, hogy ennyi elég lesz neki. Nem találtuk el.

11 óra körül került mindenki vízre. Stégről. Amikor megláttam a helyszínt és felmértem a feladatot, rögtön közöltem a többiekkel, hogy lehet, nagyon gyors lesz a túrázásom, hiszen tavaly nyáron ennél sokkal egyszerűbb helyzetekben is úgy borultam bele a vízbe, mint a gyöngyhalászok. Nagyon rendes emberek voltak, ketten is saját testükkel vetődtek a kajakra és összeszorított fogakkal tartották egyenesben, amíg bekínlódtam a hátsómat az ülésre. Ezen bizony még dolgoznom kell. (Bár ahogy néztem, gyakorlatilag nem létezik olyan, hogy ‘elegánsan beülni egy kajakba’. Csak nagyobb, vagy kisebb kinlódás között választhatsz.)

Mivel ismerőseimet már lassan fél éve nyaggatom, hogy hol lehet a hiba, miért nem tudjuk mi kezelni a kettes kajakunkat, így először megnézték, hogyan evezek. Alapvetően jól - jött hamar a megállapítás, azaz maradt a kajak megszelídítése.

Én Gábor kajakjába kerültem, Gábor és Zoltán lett a két rodeátor, akik vállalták a biwok betörését. Nos, eleinte gumilabdaként pattogtak a két part között, nem kis elégedettségemre. Nem vagyok egy gonosz alkat, de jól esett látnom, hogy nálam ezerszer komolyabb tudású evezősök sem bírnak a kajakkal. Aztán a két ember helyet cserélt, kezdték kiismerni a dögöt - és pár kilométer után már nagyon szépen mentek vele. Most nem akarok belemenni a részletekbe, de nagyon sok jótanácsot kaptam tőlük. Kezdve a legelsővel, hogy először minden családtag tanuljon meg egyes kajakon jól evezni és csak utána próbáljuk meg közösen uralni a kajakunkat. Ezen ugyanis tanulni nem fogunk tudni - ez az evolúciónak már egy fejlettebb stádiuma.

Végül heten indultunk el Esztergomból: két kettes és három egyes hajó. A kijelölt túra a Táti-sziget megkerülése volt.

Az első pihenő a szénrakodónál volt, itt csatlakozott hozzánk Béla is, viszont a másik kettes hajóban utazók feladták, visszafordultak. Nem is csodálom: annyira vacak volt az idő, hogy inkább az volt a furcsa, hogy a többiek továbbmentek. Mondjuk nekem megvolt a motivációm: Nej jó spártai asszony módjára úgy engedett el, hogy vagy megtanulok rendesen evezni, vagy a kajakra fektetve hozzanak vissza. És ekkor még nem igazán éreztem azt, hogy olajozottan menne az evezés. Például piszokul fájt a jobb bicepszem - márpedig elméletileg karból, vállból nem is lenne szabad húzni. A kéz csak merev rudazatként átvezeti a lábak és a törzs által kifejtett erőt.

A mozgás csak a következő holtágas szakaszon állt össze: a kulcs az volt, hogy nem szabad hátradőlni, hanem minden evezőcsapásnál előrehajolva kell beleszúrni a vízbe az evezőt. Ekkor már működik az, hogy forog a törzs, működik az, hogy max a has vonaláig húzunk - és egyszer csak azt vettem észre, hogy sokkal kisebb fáradtsággal sokkal jobban megy a hajó.

Nos, lényeg a lényeg, a táti holtágon már olyan szépen húztam végig, mintha egész életemben kajakot eveztem volna. A kodiak is nagyon jól viselte magát, arra fordult, amerre akartam, lassított, gyorsított, ha felkértem volna, akkor még rakkendrollozott is volna velem. Kifejezetten kellemes érzés volt, legalábbis az eddigi tapasztalataimhoz képest.

A holtág felső részén lévő gátnál ebédeltünk.

Gábor, mint túraszervező és vendéglátó, nem hazudtolta meg önmagát: előszedett a kajakjából egy vágódeszkát, egy japán szeletelőkést, csípős paprikát, lilahagymát, valamilyen tekert/töltött húst és egy kulacs finom bort. (A győri különítmény által hozott nagyon-nagyon finom pálinka már elfogyott addigra.) Ha az eső nem szakadt volna annyira, hogy be kelljen állnunk egy fa alá a csalánosba, és nem jutott volna ugyanerre a következtetésre a teljes helyi szúnyogpopuláció is, akkor határozottan kellemes hangulatú ebéd lett volna belőle. Így viszont gyorsan ettünk, ittunk - és már csúsztak is vissza a kajakok a vízbe.

Mely víz teljesen melegnek érződött. Sőt, a kajakban messze nem fáztam annyira, mint odakint. A spritzdeck megvédett a beázástól, a zárt térben hamar bemelegedett a levegő, így derék alatt egyáltalán nem fáztam. Felette mondjuk úgy, mint egy kivert eszkimó vadászkutya, de erre mondaná azt egy statisztikus, hogy akkor átlagban minden jó volt.

Végül visszaérkeztünk a csónakházhoz, mindenki kimászott - itt már egyébként úgysem jelentett volna érdemi különbséget, ha bárki is belefordult volna a vízbe. (Én ezt úgy fogalmaztam meg korábban, hogy ‘nem igazán tudom elképzelni, hogyan lehetnék még vizesebb’.) Szétszedtünk, leadtunk, felcuccoltunk - majd elvonultunk Gáborékhoz. A ravaszabb embereknek volt száraz ruhájuk is, de az igazán kemény legények erőből nyomták. Zoltánnal ketten vacogtunk rövidnadrágban, pólóban és vizes szandálban. (Én ráadásul nem is emlékeztem a rövidnadrágra, kellemes meglepetésként ért, amikor véletlenül kifordult a sporttáskámból.) Attila barátnője jelentette az átmenetet - ő ugyanis hozott magával több váltás ruhát is, de mindegyiket magára vette még a túra előtt. Így neki is mindene csuronvizes lett.

Szerencsére akadt forró tea, hideg vodka, kellemes beszélgetés, végül Gábor is elővette a gitárját, mi pedig Zoltánnal ütemre vacogtunk. Nagyon kellemesen telt az idő. Aztán egy idő után kezdtek hazaindulni az emberek, míg hármasban maradtunk. Kértünk pulóvereket, magunkra kaptunk egy pokrócot, így vissza tudtunk ülni kintre, a tornác alá, beszélgetni, borozgatni. De messze nem tartott olyan sokáig, mint előző este: egyrészt borzasztó hangosan szakadt az eső, alig hallottuk egymás hangját, másrészt mindenkin érződött a fáradtság. Én egész konkrétan a borospoharat is alig bírtam megemelni, annyira ólomnehéz volt a kezem. Végül este tíz körül bementem abba szobába, ahol olyan hangosan szólt a zene, hogy az udvaron is halljuk - majd fél perc múlva már mélyen aludtam.

Hétfő reggel már túl sok minden nem történt. Összecuccoltunk, utoljára még ettünk egy fenséges reggelit - itt használom ki a lehetőséget, hogy külön köszönetet mondjak a vendéglátásért Gábornak - végül olyan tíz óra körül hazaindultunk, aztán elrendeztem a kajakot, a kocsit... de innen már csak a napi rutinok jöttek.

Ps.

Ja, és a lényeg: a hétvégi konzultáció eredménye az lett, hogy erre a kajakra kormány kell. Anélkül nagyon bizonytalan, még értő kezekben is.

Szigetszentmiklós or burst

2009. június 5;

Mit is csinálhat egy konszolidált 45 éves családapa egy ilyen nyavalyás, borongós péntek éjjel?

Hát a nappaliban szerelvényezi, finomhangolja a kajakját – és gyakorolja a ki-bepattogást.

Gondolnád, milyen kevésen múlik, hogy valaki élvezi az evezést vagy szenved? Például hátrébb engedtem a maximumig a deréktámaszt – egyből megnőtt vagy nyolc centivel a beszállóterem. Eddig kinlódtam a beüléssel – most kényelmesen belehuppanok. Több, mint egy órát elvacakoltam a lábtámasz beállításával... hogy kicsit nekinyomja a lábamat a kajak falának, de ne legyen kényelmetlen. És annyira kényelmes lett, hogy alig bírtam kiszállni belőle.

A meteorológia szerint holnap borús, esős nap lesz. Igazi vacak idő.

Helyes. Alig várom, hogy kipróbáljam az új spricókat. Meg a frissen felszerelt kormányt.

2009. június 6

Tegnap éjjel nagyon be voltam gerjedve - és ez reggelre sem csillapodott.

Megvártam, míg Nej lezongorázza a kötelező piac-bolt körét, majd leszállítottuk a kajakot a Duna partjára. Minimális szerelés, majd beszállás - a mólóról.

- Sörösló leszek, ha ez simán fog menni - buzdított Nej.

Én tudtam, amit tudtam. Ugyan az utolsó pillanatban visszaöltöztem vizezhető ruhába - de kár volt. A mólóról simán belecsusszantam a kajakba - hja, a tegnap éjjeli 50-60 gyakorlás - és utána már enyém volt a Duna ág.

Meg a viharos szélé.

Beleengedtem a kormányt a vízbe - és hirtelen sokminden történt. Egyrész telibe kapott a középerős tengeri hullámzást megszégyenítően ingerült víz - másfelől rámtalált egy tipikus viziparaszt: egy motorcsónakos redneck, aki úgy gondolta, hogy mielőtt nekivág az úticéljának, néhányszor körbemotorozza azt a beijedt kajakos faszit. Tekintve, hogy ez volt az a pillanat, amikor egy teljesen ismeretlenül viselkedő kajak fölött kellett átvennem az uralmat, így bizony kicsúszott a számon néhány kurvanyád. Remélem, a víz jól vezette a hangot.

De egy percen belül minden stabilizálódott. A kajak remekül bírta a hullámokat - juhé, irány a tenger! - másfelől nagyon szépen engedelmeskedett a kormánynak. Gyakorlatilag azt csináltam a kajakkal, amit akartam. Ameddig lehetett, addig az íves csapásokkal irányítottam, aztán amikor már nagyon menekülni akart, akkor jöhetett a kormány. Az mindig meggyőzte. (Egyedül azzal nem voltam elégedett, hogy a pedálok sokszor szorultak. WD40, vagy szilikonspré segíteni fog a gondon.)

Innentől gyakorlatilag minden sima volt. Igaz, olyan viharos szél volt, mely _megfordította az áramlást_ a Soroksári Duna-ágban, de alkalmazkodtam hozzá. És fülig érő vigyorral élveztem a hullámokat.

Őszintén megvallva, féltem ettől a kajaktól. Az elődjével voltak kalandjaink - kifejezetten vadak is - megszoktuk, pontosabban tudtuk kezelni. Valami hasonló biztonságra vártam a mostanival kapcsolatban is - mely csak a kormánnyal érkezett meg. De már itt van.

Reszkess világ. Legalábbis a vizes fele.

Különösebb akadályok nélkül jutottam le Szigetszentmiklósig. A vízparti nyaralóknál fordultam vissza. Nem mintha lett volna itt bármi érdekes is, egyszerűen elegem lett a ‘következő kanyarnál meglátjuk’-elvből... a következő kanyar után ugyanis rendszerint egy újabb következő kanyar jött.

Visszafelé megint eseménytelenül teltek az órák. Az M0-híd körül két kajakos lekapcsolt, hogy baromi nagy konglomerátumot vontatok magam után. Ez egy kicsit a múltkori kodiakos evezgetés következménye - az ugyanis messze nem volt olyan stabil, mint ez a DAG biwok. Abban nem mertem megfordulni - ebben meg szintén nem, a megszokás miatt. Szóval, szóltak, hogy őket abszolút nem zavarja, ha akár egy komplett szigetet is felvontatok Budapestre... de biztos, hogy ezt terveztem?

Ezzel szószerint visszaadták a hitemet. Ugyanis amikor visszafordultam, igencsak elkettyentem. Annyira visszaesett a sebességem - pedig ugyanazzal az intenzitással lapátoltam - hogy már kezdtem kételkedni a kajakban. De nem, csak arról volt szó, hogy időnként hátra kell nézni, nem akadt-e vízihulla a kormánylapátba.

Tulajdonképpen visszafelé túl sok minden nem történt. Azért szeretnék eloszlatni egy tévhitet: sok ember azt hiszi, hogy a tükörsík víznél jobb az, ahol hátulról kapjuk a hullámokat - hiszen ilyenkor evezni sem kell, a hullámok viszik magukkal a hajót. Nos, igen. De baromi lassan. Viszont abban a pillanatban, amikor nekiállsz evezni, azt veszed észre, hogy kihúzták alólad a vízfelületet. A hátulról jövő hullámok teljesen váratlanul jönnek, teljesen váratlanul emelik meg a hajót - okozva ezzel azt, hogy pont a levegőben húzod meg az evezőlapátot. Vidám pillanatok ezek.

Aztán egyszer csak visszaértem. Kikötni nem kötöttem ki sehol útközben. Habár ismerem valamennyire a terepet, de akkor még ráülős kajakunk volt. Arról bármikor lepattantam és bármikor - akár futtában is - visszaugrottam. Kettes kajakban egyedül... rossz ómen. Még ha lenne is lapos sóderes part, akkor sem biztos, hogy ki tudnék addig futni, hogy a hátsó beülő is szárazföldön legyen. Ettől függetlenül találtam két biztató mólót (Zöld Béka kocsma, Molnár-sziget alatti kocsma), gyakorlatilag biztos vagyok benne, hogy ezeken a helyeken csak idő kérdése, hogy megtaláljam a helyes kikötési technikát.

Már csak a kiszállás maradt hátra a csónakháznál. Gondolhatnád, mit aggódok, ténylegesen is tele vagyok sikerélménnyel, ez meg csak egy nyavalyás átlagos famóló - miért ne tudnék kipattanni a kajakból?

Hát, például amiatt a 20-25 kiskölyök miatt, akik valami kergetőzőst játszottak az öt négyzetméteres mólón. Miközben a közeli hajóról a többi kisklapec vízipisztollyal lőtte őket. A szüleik pedig pár méterrel arrébb gyönyörködtek a jelenetben.

Én is gyönyörködtem volna, ha lett volna alternatívám. De nem volt. A legközelebbi stég már baromira messze volt ahhoz, hogy onnan gyalog cipeljük vissza a kajakot.

Így végül odasodródtam a stég mellé, felemeltem a kormányt... majd kivetődtem a kergetőző kölykök közé. Nem sikerült tökéletesen, a fa vagy 5 centiméteren felkarcolta a lábamat - de nem borultam bele. Aztán amíg feküdtem a mólón, egy kiskölyök odajött mellém.

- Köszönjük, bácsi, hogy tönkretetted a játékunkat!

- Szívesen, máskor is - nyögtem vissza.

Pedig valójában szívesen beálltam volna közéjük. Kergetőzni. Csak én vittem volna az evezőlapátomat is.

A többi már rutinmunka volt. Összecsomagoltam a hajót, addigra odaért a gondnok is, beraktuk a helyére - majd még csak nem is gondolkodtam, hanem egyből elindultam a kocsmába. Ha láttál már szomjas tevét... mondjuk egy csordát... akkor el tudod képzelni, hogyan éreztem magam. Négy óra a tűző napon, meglehetősen kemény fizikai munkával, se viz, se kaja. A fene sem bírja hazáig.

Ez a telepi kocsma egy nagyon érdekes buborék az időben. Elmész - és visszafiatalodsz 30 évet. Egy tipikus külvárosi kocsma, mely tömve van proletárokkal. Nem ám egy romkocsma, meg retró diszkó - ez teljesen valóságos. Imádom. A sporttelep ugyanis tele van vékonypénzű emberekkel, akik azért szeretnének élni: tehát kibérelnek egy borzasztóan kinéző 3 négyzetméteres lakókuckót, majd leruccanak, akár egy egész nyárra is. Horgásznak. Beszélgetnek. Esténként bográcsoznak. Ultiznak. Időnként isznak egy-egy sört a proli kocsmában. Nézik a vizet. Élnek.

Mielőtt elitélnéd őket: el tudsz képzelni ennél jobbat, ha kevés pénzed van?

Egy gyötrő kérdés: határozottan emlékszem, hogy egy héttel ezelőtt Zoltán sört ivott evezés közben. Na, ennek nagyon gyorsan ki kell dolgozni a technikáját.

5. Porosz Ló

Leutazás, Bevackolás

2009.06.14;, vasárnap

Megint országon belül utazunk, ráérünk reggel nyolckor kelni. Mondjuk a logisztika elég durva, egyik autó, másik autó, utánfutó, kajak a tetőre, hűtő az utánfutóba, macskák... te jó ég. Elfelejtettünk akárkinek is szólni, a végső menedék, a szembeszomszéd meg nincs otthon. Végül teliraktuk az udvart vizestálakkal, meg kiraktunk egy vödör méretű szárazkajás dobozt. Bár ahogy ismerem a macskákat, egy hét múlva itt lesz a Gizi, a bonsai-macska, belehízva a dobozba, mellette meg két macskacsontváz.

11-kor indultunk el. Elégedetten. Annyi mindent pakoltunk be, kizárt, hogy bármit is itthon hagytunk volna. Az ávó sem tudta volna jobban lesöpörni a padlást.

Poroszló. Olyan 180 kilométer - néha több - de az utánfutó és a kajak miatt csak 90-100-zal kocogtam végig. Egy óra körül érkeztünk meg. Már vártak. Nem is csodálom, körülbelül 2 vendég van a kempingben. Velünk együtt. Éljen az előszezon.

Jó hírrel fogadtak: mégis van sörsátor a marhavagonhoz. (Én már csak így fogom hívni, habár a hungarian mobil-home jobban illene rá: régen útjavító munkások laktak ilyen lakókocsikban, aztán mostanra egy kicsit kipofozták a kecót és végül meglepően jó szálláshelyek lettek belőlük. Csak egy dolgot mondok: mind a négy oldalon van vagy ablak, vagy ajtó, ebből két szembenálló szúnyoghálós - ergo a full kereszthuzat miatt nem kell bele klíma. Nyilván a szúnyogok miatt fogyni fog a szuku - vagy hogy a francba hívják ezt mostanában - de hoztunk egy bőrönddel.)

A ‘jó hír’ hallatán kicsit elhúztam a számat. Az eredeti egyezség szerint ugyanis mi hozzuk a sörsátrat, ők adják a sörasztalt és a sörpadokat. (Figyeled, milyen beszédes nevek? Ezek után vajon kinek lenne kedve Szentkirályit inni a sátor alatt?)

Ja, mondtam már, hogy egy szimpatikus, végtelenül rugalmas kempingről van szó? Ha te hozod azt, akkor én adom ezt, de fizetned nem kell érte, mert te hoztad azt. Tetszik.

Visszatérve a fősodorra. A kemping által biztosított sörsátorral egy baj volt: nem volt rajta sátor. Amikor rákérdeztem, hogy akkor ezt most hogy, azt mondták, hogy az utóbbi napok szélviharai rendre lebontották a sátrakat, emiatt nincs rajtuk ponyva. Vakartam egy kicsit a fejemet, hogyan is magyarázzam el, hogy sátorponyva nélkül pont a sörsátor lényege, a sörsátoriasság veszik el. Végül megköszöntük a segítséget, és ahogy 20 méternél messzebb ment a gondnok, nekiálltuk lebontani a sátruk vázát. A miénk már kibírt egyszer egy nagyon durva adriai vihart, talán ez a szeles idő sem fog ki rajta.

Mert szél, az volt. A kempingezők ősellensége. Ha próbáltál már sátrat állítani viharos szélben, tudod miről beszélek. Ledobtam az asztalra egy papírlapot, majd rászórtam egy marék 200-as szöget nehezékként. Szögestől fújta el a szél.

Vidám lesz így ismeretlen vízen kajakozni.

Annyira persze nem ismeretlen. Otthon mindenkivel legalább félórát nézettem a Google Föld-et. Tessék memorizálni minden nádcsomót! - adtam ki parancsba. Ezeket ugyanis nem mutatja semmilyen térkép - eltévedni viszont pont a nádas labirintusban lehet. Másfelől viszont a műholdkép meg azokat a csatornákat nem mutatja, melyek felett összehajoltak a fák. Eltévedés borítékolva.

Már megint elkalandoztam. Természetesen nem úsztuk meg az önkényes sátorbontást. A gondnok rögtön visszarohant, hogy segít összerakni a cuccot.

- De mi éppen szétszedni akarjuk! - protestáltam.

Egy pillanatra megütközött, de aztán el tudtam magyarázni a helyzetet.

- Oké, akkor hozom a dobozát! - viharzott el.

Mi pedig elkezdtük összerakni a miénket.

- Haha, milyen vicces lenne, ha valamiért nem tudnánk összerakni a sátrat és meg kellene kérni a hapsit, hogy mégiscsak rakja össze az övékét? - vetettem fel szerelés közben.

- Haha - mondta Nej.

- Haha - mondta Dóra.

Először az tűnt fel, hogy nincs vezeték, foglalattal a végén.

- Hogyan fogunk este lámpa nélkül kártyázni? - kérdezte Nej.

- Ez se rossz kérdés - hümmögtem - de én úgy emlékszem, hogy abban a szatyorban, amelyikben ez a vezeték is volt, akadt még egy-két létfontosságú apróság.

Akadt bizony. Például az az elem, mely a tetejénél összefogja az egész sörsátrat. Meg a hat műanyag tappancs, melyekkel egyáltalán földhöz lehet rögzíteni az alkotmányt.

- Pampam - dudorásztam.

- Ki fog odamenni a gondnokhoz, visszakérni a sátrat? - kérdezte Nej.

- Senki - válaszoltam - vagy te akarsz kánikulában ponyva nélküli sátor alatt ücsörögni?

- Akkor most mi lesz?

- Valaki hazaszalad. 190 kilométer oda, ugyanannyi vissza, sitty-sutty, és már itt is vagy.

- Khm, valaki?

- Miért, senkinek érzed magad?

Nej elviharzott, mi pedig nekiálltunk kialakítani a körletrendet.

- Mivel kezdjük, mivel kezdjük? - motyogtam.

- Ha szabadna javasolnom, legelőször a hűtőt üzemeljük be - szerénykedett Barna.

- Ez az! Le se tagadhatod, hogy apád fia vagy! - vidultam fel... és pár perc múlva már dohogott is a hűtő, telepakolva sörrel. Meg volt benne egy ásványvíz.

Aztán elmentünk felderíteni a terepet. Rossz hír, hogy a szabadstrandhoz - habár légvonalban nincs messze - de a kerítés miatt embereset kell kerülni. A dögnehéz kajakkal. Jó hír, hogy nagyon jó a part, a kajak csak úgy belecsusszan.

Hát, nem. Később jöttem rá, hogy az agyag inkább vendégmarasztal, mint becsúsztat.

Még megkörnyékeztem a parkolóőrt, végülis a napijegy 500 forint, és ekkor tudnánk naponta autóval szállítgatni a kajakot. Aztán hazafelé kiszúrtuk, hogy nem messze van egy kikötő is, napi 500 forintért vigyáznak a kajakra, nem kell cipekednünk, ráadásul sólya is van.

Problem solved.

Volt még egy érdekes beszélgetésünk a gondnokkal.

- Látom, evezni is fognak - intett fejével a kajak felé.

- Igen, mindenképpen.

- Jó is az - bólogatott - de mennyire ismerik a környéket?

- Semennyire. Megnéztük a műholdtérképeket, meg igyekeztünk megjegyezni mindent.

- Ajjaj - lelkendezett - itt nagyon könnyű ám eltévedni. 20 éve járom ezt a vizet, de tavaly még én is eltévedtem.

- Gondoltam, majd nézzük a magaslatokat, aztán ahhoz tájékozódunk.

- Már ha látják - bólogatott - köd, vagy eső, neadjisten vihar... mind jó.

- Hát, köszönöm.

- Nem tesz semmit.

Eredetileg úgy terveztük, hogy már vasárnap bevizezzük a kajakot, de mire Nej visszaért és elrendeztünk mindent, este nyolc lett. Mondjuk rosszul nem éreztem magam így sem, hideg sör volt, végre nem kapkodva kellett berendezkednünk - elmolyolgattam. Egyedül a szél volt kellemetlen: egyharmadig lévő másfél literes pillepalackot simán lefújt az asztalról.

Estére a lengyel család összepakolt, elmentek. Magunkra maradtunk. Itt van egy nagy kemping, tök üres. Állítólag lesz éjszakai portás. Állítólag. Tiszta pszicho. Éjszaka hintáztatja a szél a marhavagont, amikor megjelenik a láncfűrészes gyilkos.

De egyelőre csak szúnyogok vannak. Közvetlenül a Tisza-tó mellett, a másik oldalról egy nádas és vastagon békanyálas csatorna határolta óriási nagy területen nincsen más melegvérű emlős, csak mi. Amikor bementem a vagonba, hogy bekenjem magam, a vádlimon fürtökben lógtak a szúnyogok. A bekenés után annyi változott, hogy innentől a ruhán át csíptek. Úgy álltak bele a hátamba, mint nyilak a darts táblába.

- Ki mit kér vacsorára? - kérdezte bátran Nej.

- Én narancsos kacsát - kaptam az alkalmon.

- Te is akarsz enni? - lepődött meg őszintén Nej.

- Elnézést, akkor nem szóltam.

A viharos szél miatt a kártyaparti lefújva. Pontosabban, elfújva. Meg Nejnek egyébként is víznapja van, elég hülyén nézne ki, hogy mi hárman borozgatunk, őt meg lezavarjuk a Tiszához, ha szomjas.

Ugyan nem néztem meg az ADAC-ban, de saccra olyan másfél csillagos lehet a hely. Gyerekmedence nyilván nincs, a vizesblokk... hát, láttam már kevésbé bizarr vizesblokkot is - a piszoárok mellett 120 literes kuka, tele vízzel... arra az esetre, ha pont a kényes pillanatban lépne fel vízhiány... a vécépapír meg számzáras biciklilakaton lóg a folyosón, a külső ajtó pedig közvetlenül az előtérben lévő zuhanyzóba nyílik. Melegvíz... az mint a mesében. Hol volt, hol nem volt. Zuhanyzásnál még hagyján, mert ott annyira nem is volt jéghideg, meg esténként akadt melegebb víz is... de a mosogatónál soha, márpedig egy mosogatás hideg vízben, mondjuk egy szalonnasütés után, halálos. Mármint a csajoknak.

Hát, kellemetlen, kellemetlen... de azért annyira nem veszélyes.

És az igazi élmény, amiért jöttünk, majd holnap jön: kajakkal a Tisza-tavon.

Megjött az éjszakai portás. Valószínűleg a délelőtti nő és a délutáni hapsi lánya. Idejött, majd felvázolta a szórakozási lehetőségeket: el lehet menni a Nádas kocsmába, vagy ha nagyon unatkozunk, menjünk át hozzá beszélgetni. Aranyos. Egyébként ez a bájos naivitás átlengi az egész kempinget. A töltés felé vasbeton kerítésoszlopok vannak, szögesdróttal. Nem túl szép. Erre nekiálltak balkonládákat szerelni rájuk. Muskátlikkal. Szebb nem lett tőle, de a szándék látszik. Pont ellenkezője a tavalyi balatoni szállásnak: az komfortban elméletileg jobb volt, gyakorlatilag meg tojtak arra, hogyan érzik magukat a vendégek.

Mondjuk, az ágynemű... az vicc. A párna 25*25 centis, de a huzat 60*60-as. A takaróra pont illik a huzat, mert mindkettő 1,5*1,5 méteres. Még átlósan is kicsi. A háromszemélyes, faltól-falig tartó ágyhoz meg kaptunk 1, azaz egy darab lepedőt.

Legközelebb hozunk hálózsákot.

Este megkérdezték - mint egyedüli vendégtől - hogy kérjük-e a teljes kemping kivilágítását. Nem kértük: tudunk sötétben is aludni.

Az a bizonyos IX-es öblítőcsatorna

2009.06.15; hétfő

- Jer kánikula, el véled szélvihar! - így jöttem ki reggel. A meteorológia legalábbis ezt igérte. Ehhez képest felhős az ég, kilenc óra körül az eső is cseperegni kezdett. Aztán megjött a szél. - Hóvihar haverotokat hol hagytátok? - keseregtem.

Ettől még persze elmegyünk... csak nem lesz olyan kényelmes.

Nem is volt. Az eső ugyan nem esett, fázni sem fáztunk, de szürke volt a víz, szürke volt az ég, még a fényképezési ingerenciám is csak kussolt a sarokban.

A vacak időjárás ellenére jó nagyot mentünk - bár nagyobbat terveztünk. A híd után benéztünk minden ágba, mert úgy tudtam, hogy csak ezen keresztül lehet felmenni a Tiszavalki-medencébe. Nos, nem.

Biztos vagyok benne, hogy az országban Barnának van a legjobban dokumentált háta. Immár ez a negyedik nyár, amikor a kajakból sorra lövöm mögüle a képeket

Meglepő módon találtunk táblákat. Sajnos, borzasztó keveset. Az egyik jelezte az Eger-patakot, a másik pedig egy nádlabirintus végén a Nyárádi-ért. Ezek után teljesen büszkén siklottunk ki a Tiszavalki-medencére. Aztán amikor jó egy óra múlva is csak a továbbvezető vágatot kerestük, akkor már nem szerettük annyira azt a tavat. Centiről centire pásztáztuk át a tó déli partját - egymás után négyszer - de nem találtuk a IX. öblítőcsatorna nyílását. (Nem nem vagyunk ennyire debilek. Később részletesen is ki lesz tárgyalva a szituáció.)

Kénytelenek voltunk hazaindulni. Ekkor már nem vacakoltunk a labirintussal, egyből kimentünk a Poroszlói-medencébe, megnézni a madarakat. Tényleg baromi sokan voltak, de fényképezni nem tudtam egyet sem - már messziről elrepültek. (Nem szokták még meg: ma volt az első nap, hogy egyáltalán vizi eszközzel be lehet jönni erre a részre.)

Hazafelé már nem volt semmi különös. Böszme nagy tó, a híd valahol a horizonton. Párosban az első ember diktálja a tempót, Barna pedig utálja annyira az unalmas utakat, hogy rendesen megpörgesse a lapátokat. Elég rendesen habzott körülöttünk a víz.

Időben hazaszóltunk a csajoknak, hogy jöjjenek ki, lássák, milyen az igazi evezés - de azt válaszolták, hogy inkább ebédet sütnek nekünk. Megbocsájtottunk.

Ebéd után a női egység vágott neki a tónak. Volt némi erotikus sikkantgatás, de végül vízrekerültek ők is. Náluk például volt sólya. Sólya, ha mondom, segít a gondon. Nálunk éppen egy hajót szerelgettek rajta, így mi kénytelenek voltunk az iszapos partról indulni. Olyan is volt: beleültünk a kajakba, az meg belesüllyedt az iszapos, békalencsés trutymóba. Barnával ketten féregmozgással próbáltuk megmozdítani, a csajok meg a partról tolták, ahogy csak tudták. Mint a parasztcsalád az óriási répával, csak éppen az ellenkező irányba.

Persze mindkét csapat bénázott annyit, hogy ki kelljen kötniük a szabadstrandon: nálunk beszorult az egyik kormánypedál, náluk meg pont fordítva: a laza pedál csúszott fel Nej derekáig.

Aztán most, Hobóval szólva, az elfáradt hősök már henyélnek.

Nem sokáig. A csajok este hétkor jöttek meg, és amennyire váratlanul meleg lett, olyan váratlanul rongyoltunk bele a szabadstrandon a vízbe.

Fogcsikorgatóan hideg volt, de a Balti-tengerhez képest forrt a víz. Ha ugráltunk, akkor pont jó lett... macskázni meg úgysem lehet ugrálás nélkül. Különösen, ha az egyik rosszindulatú a négyből profi vizilabdás. (Édes istenem, még emlékszem, amikor Nej nyomta víz alá Barnát. Most meg már a srác dobja el a labdával együtt az anyját.)

Nyolc körül jöttünk ki. (Jelzem, Szent-Iván éj környékén járunk, este kilenckor még világos van.) Ma estére még kolbász- és szalonnaizzasztás volt betervezve, így a családfő nekiállt tüzet rakni, a csajok készítették a nyársakat, Barna meg csicskázott. Óvatosan rákészültünk, jó alaposan befújtuk magunkat szúnyogsprével, aztán a tűz is jól befüstölt mindenkit. Nos, a tűz közvetlen közelében nem is volt gond... de attól egy méterre már éhes szívókák miriádjai álltak döfésre készen.

Megfutamodtunk, na.

Bementünk a vagonba, jó lucskosan bekentük, befújtuk magunkat ezekkel a cuccokkal, majd kiültünk a sörsátor alá. Bontottam egy üveg bort, valaki megkeverte a kártyát, elkezdtünk pikk dámázni. Az első kör le is ment, de ennyi idő elég volt a szúnyogoknak ahhoz, hogy mutálódjanak. Az új generációt már nem zavarta se a kenőcs, se a spré, röhögve csíptek mindenkit.

Ismét megfutamodtunk, de most már véglegesen.

Azt hiszem, értesíteni kellene a Brehm-et, hogy errefelé létezik egy vadul ellenálló gyötrőszúnyog faj. Elnevezhetnék akár Aedes Vexans Petrenyicus Porosloaenis-nek is. Milyen szép lenne: innentől - focibírókhoz hasonlóan - emberek ezrei átkozhatnák a nevemet. Nagy karrier ez egy rendszergazdának.

Egy előnye viszont van a rengeteg szúnyognak: nyugodtan mondhatom, hogy nem vagyok kövér, csak sok rajtam a szúnyogcsípés.

Odabent átrendeztük valamennyire a terepet, aztán folytattuk a kegyetlen kártyacsatát. Szószerint kegyetlen volt, mindenki veszettül tartotta magát. Amikor több órával később 102 ponttal befutottam, volt egy 93 pontos és egy 88 pontos is. Maratoni hosszúságú parti volt, valamikor éjfél után ért véget - de minden percét élveztük. Később, amikor Nejjel mentünk zuhanyozni, akkor panaszkodtam ki magam, hogy egész egyszerűen egy ilyen estét már nem lehet utólag rendesen megírni. Két óra duma, beszólások, rosszindulat, szivatás, röhögés... maximum, ha diktafont indítottam volna el titokban.

Így erről most lemaradtatok. Mi mindenesetre fergetegesen éreztük magunkat.

Eger

2009.06.16; kedd

Éjszakára csináltunk egy kis kereszthuzatot. Reggel arra ébredtem, hogy belekapaszkodom a másfél méteres takarómba és levitorlázom a padlóra.

Megint az a nyomorult szél. Ránéztem a metnetre, szélvihar, eső, jégeső... szóval abszolút szar idő. Csajok egyből le is mondtak a kajakozásról. Mindenki tizenegyig aludt. Na ja, a tegnapi roppant fárasztó kártyacsata.

Aztán délelőtt tényleg megjelent a láncfűrészes gyilkos. Korán reggel kitermelt pár köbméter fát a szomszédban, miközben mi a motoros fűrész frekvenciáját követve forgolódtunk az ágyainkban. De az ébredéshez a végső lökést az a majorettcsapat adta, akik egy komplett rezesbandával felvértezve körbe-körbemasíroztak a kemping körül. Mint később megtudtuk, a hétvégén kakas-szépségverseny lesz a faluban, arra gyakoroltak. Így azért már mindjárt más.

Egész pontosan kakas-szépségverseny, utána pedig bográcsos főzőbajnokság: az első verseny győztesei nyerik meg a jogot, hogy a másodikon is szerepeljenek. Ha én kakas lennék, a verseny előtt már napokon keresztül gyakorolnám a rondábbnál rondább grimaszokat.

Felkeltünk, próbáltunk életjeleket mutatni. Jut eszembe, az a jó a kempingben, hogy ha végigsétálsz rajta egy tekercs vécépapírral a kezedben, akkor az összes lakó pontosan tudni fogja, hogy szarni mész. Aztán jöhetnek a reggeli udvarias köszöngetések.

Kényelmesen megreggeliztünk... de az idő nem lett jobb. Végül déltájban öszevakartuk magunkat és elmentünk kirándulni - Egerbe. Ne nézz rám ilyen bután - igen, ott születtem, ott éltem le életem egyharmadát, ott élnek a szüleim, testvérem a családjával, jó kéthavonta meg is látogatjuk őket... de a várost, azt soha nem néztük meg így, a gyerekekkel együtt. Ha elmegyünk a szüleimhez, akkor a felnőttek egymással beszélgetnek, az unokatesók összetapadnak... senki nem megy be csak úgy, csavarogni a városba. Én sem. Büszkén vallom, hogy egri vagyok, de csak néztem bécsiborjúként a dohánygyár helyén épült bevásárlóközpontra, vagy az egykor roppant hangulatos Merengő-dűlő helyén kinőtt villanegyedre. Nyilván azért, mert már évek óta annyiból állt a hazalátogatás, hogy a szülőkkel, az öcsémmel, vagy a sógornőmmel beszélgettem.

Na, most, szószerint belopóztunk Egerbe. Nem szóltunk senkinek, hogy itt vagyunk, csak mentünk, és mutogattam meg beszéltem. Szerény számítások szerint is olyan 20-25 km közötti távot teljesítettünk - úgy, hogy alig voltunk a belvárosban. Megmutattam nekik a hétköznapi, a mackóalsós Egert. A belvárost már úgyis ismerik, de a belváros tágabb környezetét még nem.

Szép túra volt, a Szépasszony-völgyben ettünk is, ittunk is valamit - neked nem ajánlom, amennyi cukor a kikért Leánykában volt, azzal egy méhkaptár egy évig elzakatol - aztán teljesen váratlanul, a Kertész utcában, a régi lakásunk előtt, összefutottam az öcsémmel.

- Hát ti?

- Hát te?

- Én éppen nosztalgiáztam.

- Meg mi is.

- A környéken van dolgom, aztán éppen akadt egy szabad félórám, gondoltam, csavargok egy kicsit. Évek óta nem jártam erre.

- Pontosan. Nálunk meg szar volt az idő odalent, aztán feljöttünk csavarogni, persze, hogy eljöttünk errefelé is.

- Jó is volt itt - bólogatott az öcsém... és elkezdtük, egymás szavába vágva, sorolni a sztorikat. Ott, pont a ház előtt. Hogy emlékszel, ez... meg az.. hogy ezt is alig élted túl, meg azt is... és közben mutattuk, hol is történt éppen... persze mindez bőven tele volt redundanciával, hiszen a sztorik nagy részét már korábban én is elmeséltem - de így volt jól, mert ebből tudhatták a többiek is, hogy nem csak kitalációkról beszéltem.

Ez volt az egyik legjobb rész a nagy vándorlásban.

- Ja, figyelj, a szülőknek ne szóljál, majd én elrendezem - jutott eszembe búcsúzáskor.

- Oké, persze.

Aztán elbúcsúztunk, és lévén már este nyolc körül, mentünk vissza a kempingbe. Ahol a korábbi szar idő fogadott. Nej már a kocsiban messziről kiszúrta a szivárványt.

- Nézd már, de szép!

- Aha. Akkor ott biztosan esik az eső - mutattam rá.

Így is volt. A szél ugyanolyan tempóban, kitartóan fújt tovább - a sörsátrunk gyakorlatilag megszégyenítette a pisai ferde tornyot - az eső pedig hol kicsit, hol nagyon döngetett lefelé.

Nem is vacakoltunk sokat. Volt, aki tisztálkodott, volt, aki erre már nem vette a fáradtságot, aztán beborultunk az ágyba.

Éjszakára viharos szelet, jelentős lehűlést, vihart, jégesőt jósoltak. Nem is bánnám már, csak legyünk túl ezen a fronton, aztán hadd kirándulhassunk végre békés körülmények között.

Tiszafüred

2009.06.17; szerda

Mára még kicsit gyanús kánikulát mondtak, emiatt inkább mi mentünk el egy nagy túrára. A csajoké a tuti csütörtök.

Idill a sólyánál.

Kopasz apuka két apró gyereket tanított pecázni. Lógatta nekik a madzagot rendületlenül... de az egyik csöppséget sokkal jobban izgatta egy kétcentis döglött hal a parton.

- Apu ez nem mozog!

- Nem, mert döglött.

- De nem is szúr!

- Persze, hogy nem. Hiszen döglött.

Némi babrálás.

- Apa, ez sehogyan sem szúr!

- Hagyd már békén azt a döglött halat! Gyere ide, itt van a botod.

- De apa, ez tényleg nem szúr!

Szerintem a hapi fejét nem csak a tűző nap színezte vörösre.

Szép nagy túrát terveztünk. Ráadásul teljesen hülyebiztosnak is tűnt, eltévedni sem lehet.

Nos, rögtön az elején eltévedtünk. Szerencsére nem nagyon - csak éppen pont az ellenkező irányba indultunk el. De aztán a nádasban visszakerültünk. Majd egy szép és hosszú út jött a Kis-Tiszán a nagy Tiszáig. Próbáltam fényképezgetni, de az a nyomorult nap mindig akkor bújt felhők mögé, amikor előszenvedtem az apparátot. A fényképek alapján akár azt is hihettük volna, hogy végig borult időnk volt - miközben mindketten rozsdabarnára sülve kászálódtunk ki a végén a kajakból.

A Tiszán átvágtunk és az Örvényi morotván folytattuk utunkat. A foknál kicsit hülyét csináltunk magunkból. Tudni kell, hogy a mobilomon nekem trabantpörgetés a csengőhangom. A morotva torkolatánál egy nagyobb csapat pihengetett, kajakosok, kenusok vegyesen. Pont amikor pár méterre siklottunk el mellettük, akkor keresett egy kollégám telefonon. A mobil az első hálókban fekvő mentőmellények közé volt dugva egy vízmentes zacskóban, elég körülményes lett volna előszedni, így csak szóltam Barnának, hogy hagyja.

Most képzeld el, mit tapasztalhattak a parton pihenők: elegánsan elhúz mellettük egy tengeri kajak, melynek az orrában, azaz a motorházában, egy trabant motor visít, magas fordulatszámon.

Alig ért fülig a szájuk.

Tiszafüreden pihentünk egy félórát (sör/pizza), majd lecsorogtunk Tiszaörvényig.

Nyomtuk utána lefelé a Tiszán rendesen. Egy nagy motoros batár jött kicsit jobbra mögöttünk, talán olyan 0.1 káemhával gyorsabban nálunk. Gyakorlatilag végig hallgathattuk a személyzet karattyolását. Nem is ez volt a baj, hanem az, hogy nekünk lassan ki kellett volna sodródnunk a folyó jobb szélére, mert már megjelent az öblítő-csatornánk... de ahhoz lassúak voltunk, hogy a batár előtt húzzunk át, az meg egy csomó időt és lendületet elvett volna, ha megállunk és hagyjuk elmenni.

Ekkor jelent meg egy pöttöm yacht kicsit balról szemből, tepert ezerrel. A batár kapitánya úgy elkezdett integetni, hogy majd átesett a korláton.

- Forduljanak rá a hullámjára! Forduljanak rá a hullámjára!

- Minek? - kiabáltam vissza.

- Hülye ez - vetettem oda halkan Barnának - ilyen kis vackokból tucatjával rohangásztak körülöttünk Murternél. A négyemeletes Jadrolinia tengerjáró, amelyik száz méterrel mögöttünk dudált ránk Korcsulánál, na az igen... de ez?

Viszont jobb ötletünk úgysem volt, a batárt meg kellett várnunk, amíg elmegy, így ráfordultunk a motoros yacht hullámaira, élvezkedtünk egy kicsit, majd rögtön utána egy gyors 180 fokos fordulattal beálltunk a batár mögé, keresztülverekedve magunkat annak a hullámain is. A kapitány két kézzel mutatta felfordított hüvelykujjal, hogy kurva jók vagyunk. Valószínűleg életében maximum csak K2-ről hallott, mert azzal tényleg életveszélyes lett volna ez a mutatvány - de egy tengeri kajak fel sem vette.

Ja, majd a vén tengeri medve a nagy lelkesedésben lekoccolta az öblítőcsatorna zsilipjét a vontatott motorcsónakkal..

Mentünk szépen utánuk, szerencsére az öblítőcsatorna rövid volt, a mögötte lévő tóban pedig elválltak az útjaink. Ők mentek balra, mi meg jobbra, bele a labirintusba. Tó tó hátán, átvezető-csatornák a nádasokban, persze az egyik térkép nem tünteti fel a nádasokat, a másik igen - csak éppen rossz helyen.

Külön-külön nagyon jó evezni csatornákban is, meg tavakban is - a gond ott van, amikor ezek találkoznak. A csatornából ki tudsz menni a tóra... de azt, hogy a tó túloldalán hol kezdődik a nádasban az új csatorna, azt már egyáltalán nem egyértelmű megtalálni. Elméletileg ezek jelzett túrautak - gyakorlatilag igen laza a táblarendszer. Ami nekünk bejött: ha megláttunk egy kék táblát, odaeveztünk hozzá, akármilyen messze is volt. Vagy útbaigazítást adott, vagy egy biztos pontot a térképen. (A lányok taktikája sem volt rossz: ők abból indultak ki, hogy ezeken az utakon motorcsónakok is járnak, márpedig azok nem bírják a sűrű növényzetet. Azaz bizonytalan szituációkban mindig a tisztább vizen mentek.)

Külön szeretném megemlíteni a Szilas-fokot - vagy ahogy a családi folklórba bevonult, a ‘kösz, Csoki, sokat segítettél’-fokot.

Ekkor speciel eléggé el voltunk anyátlanodva. Már a sokadik nádkapun evickéltünk át, fogalmunk sem volt, egyáltalán melyik tavon vagyunk. Végül megláttuk a táblát. Gyorsan odaeveztünk. Nem volt rajta semmi útbaigazítás, szikáran csak annyit közölt, hogy ez itt a Szilas-fok. Mely fok rajta sem volt a térképen. Kösz, Csoki, sokat segítettél.

Ennek ellenére egész jól átjöttünk a nádasokon, egyedül az utolsó kijáratot nem találtuk meg, az istenért sem. Ott volt párszáz méterre tőlünk, a fák mögött mindkét poroszlói templomtorony... de nem bírtunk áthatolni a nádon.

Pedig veszettül próbálkoztunk: úgy mentünk bele a nádasba, mint maci a málnásba. Aztán rendszerint kijönni is alig bírtunk. Végül megláttunk baromi messze, Sarud irányában egy táblát, elindultunk felé. Később feltűnt jobbra egy horgász, gondoltuk, inkább őt kérdezzük meg. Aztán amikor közelebb értünk akkor láttuk, hogy pont a kivezető járat torkolatában lógatja a madzagját. De ha már ott voltunk, elbeszélgettünk vele.

Megjegyzem, kifejezetten udvarias népek élnek errefelé. Ha találkoztunk motorcsónakkal, mindig visszavették a gázt, addig, amíg elmentünk egymás mellett. Egy ér bejáratánál felváltva udvariaskodtunk a horgászokkal: ők felajánlották, hogy kihúzzák a damilokat a vízből, mi meg azt, hogy ha mutatnak alternatív utat, akkor kihagyjuk az ért. Végül az utóbbinál maradtunk.

Mondanom sem kell, utólag már, térképen nézve, tisztán látszik, mit rontottunk el. Például amikor nem tudtunk dönteni, jobb híján mentünk toronyiránt (szószerint), de hiába tudtuk megközelíteni párszáz méterre a templomtornyot, látszik, hogy Poroszlóra csak egy vargabetűvel lehet bejutni. Ha maradtunk volna a tiszta vízen - Csapó Holt Tisza - akkor kaptunk volna táblákat is.

Innen már csak annyi érdekesség volt, hogy a céltól 200 méterre begör-csölt a bal lábam. Szerencsére hamar kiakasztottam a pedálból aztán életre rázogattam.

A csajok teljesen úriemberek voltak, mire 16.00 körül hazaértünk, már rotyogott a paprikáskrumpli.

Kaja, majd csendespihenő, aztán irány a strand. Megint nem sokan voltak a vízben, sem az emberek, sem a celziuszok. Ugrálni kellett, rendesen.

A vízparton kis család. Anyuka, egy nagyobb gyerek, meg egy olyan másféléves forma kislány, Boglárka. Anyuka egy fa tövében ült, durván két méterre a víztől, Boglárka pedig eltökélte abban a kis szöszi fejében, hogy ő márpedig belemegy a vízbe. Illedelmes lányka lévén, ehhez persze le kellett vennie a szandálját.

- Boglárka, ne vedd le a cipődet! - kiáltott rá az anyja.

Boglárka szemmel láthatóan elfelejtette, mire való a füle.

- Boglárka, ne vedd le a cipődet!

Akár a morotvai pákásznak is mondhatta volna.

- Boglárka, ne vedd le a cipődet!

Matatás tovább.

- Boglárka... Boglárka, a kurva anyádat!

Úgy látszik, Boglárkának mégis sikerült.

Este megint kártyaparti. Érdekes, mekkora különbségek lehetnek a kártyázások között. Időben ez hosszabb is volt, mint a tegnapi, ráadásul a szememet is alig bírtam nyitvatartani. Este tíz után már minden osztáskor ledőltem aludni pár percet. Negyed tizenkettő körül lett vége, mindenki bedobta magát az ágyába. Nálam ekkor jelentkezett be az esti jó zsíros paprikáskrumpli, órákig csak forgolódtam, miközben mindenki szolídan hortyogott körülöttem.

Még jó, hogy én voltam a legálmosabb.

Még mindig a IX-es

2009.06.18; csütörtök

Pékség, reggeli. Ma a női szakaszé a kajak. Nagy bátran kijelentették, hogy ők márpedig megtalálják azt a IX-es öblítőcsatornát, melyet mi hétfőn nem.

10 óra körül tettük őket vízre a sólyánál.

A kopasz apuka megint ott volt a két csöppséggel.

- Nem értem mi van, emlékeztek, tegnap egyből volt kapás... ma meg nincs - magyarázta a lurkóknak.

- Apa, Apa, ott van egy döglött hal a vízben! Szedd ki nekem, légyszives!

- Nem szedem ki! Halat fogni jöttünk, nem döglött hallal játszani!

- Apaa! Nekem kell az a hal!

- Nem.

- De Apaaaa! Lécci!!

Faszi turkált egy kicsit a vízben.

- Nesze.

- De nekem nem ez a döglött hal kell, hanem a másik!

Nagy levegő, égrenézés. Végül a kopasz pacák turkált még egy kicsit, majd kipiszkálta a másik döglött halat is.

- De Apa, ez nem szúr!

Ekkor jobbnak láttuk eljönni.

A délelőtt idillien telt. Barnával kiültünk a sörsátor alá. Ő a vasutasesküt próbálta szabványbetűkkel felírni egy papírlapra, én meg egy csendéleten gyakoroltam a tónusozást.

Közben nyomtuk a melegben a radlereket.

Az összehangolatlanság szép példája: úgy terveztem, hogy egyik nap kajakozunk, majd amikor a csajok köre jön, akkor rajzolni tanulok. (Direkt hoztam hozzá tankönyvet.) Na most szerinted egy egész napos kajakozás izomlázával a kezemben mennyire megy pontosan a tónusok felvitele?

Nem mintha a széltől olyan könnyedén lehetett volna.

Ebédelni beszaladtunk Tiszafüredre (sör/pizza), beszélgettünk egy jót, bevásároltunk, hazajöttünk. Nem sokkal később a csajok is megérkeztek, a mosolyuk Poroszlótól Sarudig ért.

- Megtaláltátok a IX-es csatornát? - tettem fel a felesleges kérdést.

- Naná, hogy meg! - jött az öntudatos válasz.

És akkor most jön a korábban igért részletes magyarázat.

Megint a térkép. Azt mondta, hogy ha a bal oldali tóból (Poroszlói-medence) áthámozod magadat a nádason, akkor átjutsz a jobb oldali tóba (Tiszavalki-medence). A térkép szerint - tök feleslegesen - bele kell menned közben egy újabb nádasba, majd amikor kijössz belőle, akkor ott lesz szemben a IX-es csatorna bemenete.

Mi azt mondtuk, hogy megy a fene bele a második nádasba, ahogy kijöttünk az elsőből, tök egyenesen kell menni és a nádfélsziget csúcsán kell lennie a csatornának.

Hát, nem.

Ugyanis a térkép jelölésével ellentétben az első nádasból a kijárat egyáltalán nem keletre állt, hanem sokkal inkább délre. Azaz amint kijöttünk és nyílegyenesen ütközésig mentünk, akkor ott volt minden - leginkább nádaslabirintus - csak éppen csatornabejárat nem. A nádast mindketten lekoccoltuk, csak éppen a csajoknak mázlijuk volt. Amikor visszaindultak, találtak egy horgászt, aki elirányította őket egy ránézésre lehetetlen irányba. Ezen felmentek Tiszavalk kikötőjéig, ahol jól kiröhögték őket, hogy nem Budapest térképpel kell jönni a Tiszára, de azért megkapták az útbaigazítást és így meg is lett az a szájbanyomott csatorna.

- Nagyon gyönyörű a IX-es öblítőcsatorna, igazán sajnálhatjátok, hogy nem láttátok - forgatta a szemét ájtatatosan Nej a sörsátor alatt.

Jól ment hozzá az én fogcsikorgatásom.

Majdnem Sarud

2009.06.19; péntek

Az időjárás végül addig tekergette magát, hogy péntekre az előzőhöz hasonló, zavartalan szép időt mondtak. (A hidegfront átcsúszott szombatra.) Emiatt csapást is váltottunk: a levezető gyenge túra helyett egy hosszabbat választottunk. (Nem, nem a IX-es öblítócsatornát. Azt majd jövőre.)

Már rögtön az elején motort kellett cserélnünk. Barna tegnapelőtt kagylóba lépett, és a sebe pont oda esett, ahol a lábát támasztotta volna a kajakban. Így Nej ült be helyette. Végülis, épp ideje gyakorolnunk, hiszen lassan kirepülnek a kölykök, úgyis csak ketten fogunk maradni. Mint az elején.

Ebből az irányból természetesen minden ki volt táblázva. Mivel eleinte ismert úton mentünk, izgalom sem sok akadt. Bekeveredtünk egy tündérrózsa kolóniába, ott fényképezgettem. Aztán teljesen tudományosan sikerült egy nagymadarat (köcsög?) is lefényképeznem.

Messziról ráálltam egy 135-ös obival, aztán Nej óvatosan evezgetett a közelébe. Az a dög - mármint a madár - így is messziről elszállt, de a kép - legalábbis nagyobb méretben - már elfogadható lett. Hazafelé láttam egy fazont, ránézésre 500-as objektívvel ült egy csónakban. Ahhoz már két néger rabszolga is kellett, akik vállukon tartották a lencsét.

A sarudi strand nem volt igazán étvágygerjesztő, ki se kötöttünk, fordultunk egyből vissza.

Mondanom sem kell, számítógépen a műholdas képeket visszanézve látszik, hogy ezt is elböktük - el sem jutottunk a sarudi strandig. Volt előtte egy szutyok kikötő, minimális infrastruktúrával - mi meg azt hittük, hogy ez már a strand. Majd legközelebb.

Végül 3 óra 18 perc lett - de elég sokat pihengettünk, fényképezgettünk. Nem verseny ez, hanem élvezkedés.

Utána még gyakoroltuk egy kicsit Barnával a vízből beszállást, majd elmentünk ebédelni.

Jó ebédhez szól a nóta. Kitelepült nem messze a kempingtől egy cirkuszsátor, délután háromkor bekapcsolták az automatát, az pedig ordítva nyomta a nosztalgia diszkót négynegyedben. Nem lesz velük semmi baj, feltéve, hogy a környék összes szúnyogját magukra rántják estefelé.

Végül a környéken lakók nem bírták. Este nyolc körül halkult is valamit a zene, de kilencre apránként sunyiban visszatekerték a potmétert. Annyi lett a különbség, hogy most már Kiki énekére lánysikoltozásokat is sodort a szél.

Közben megjött Tesó a családjával, kipróbálták magukat a kajakon, fürödtünk, beszélgettünk, jól elvoltunk. Különösen ilyen jó zene mellett.

Teljesen érdekes volt, mert amíg itt voltak, nem volt egy szúnyog sem. Ahogy elmentek, ránkdőlt a szokásos adag. Hiába kentem be magamat tetőtől-talpig, hiába öltöztem be a fullasztó melegben melegítőbe... a dögök nem zavartatták magukat. A zoknin keresztül csíptek, mert ott csak a kenőcs és egy réteg ruha volt, az meg nem jelentett akadályt. Felhőként vették körül az embert, szószerint a levegővételt is nehézzé téve. A lábfejeimet rongyosra csípték, a kézfejeimet, az arcomat szintén, dacára a vastagon felvitt kenőcsnek.

Az egyik legkedvesebb szórakozásom estefelé egy sör vagy egy pohár bor mellett leülve összefoglalni a napot egy-egy blogbejegyzésben - itt reménytelen. A sörsátor alatt a minden emberi tevékenységet lehetetlenné tévő, legyőzhetetlen szúnyogok milliárdjai, a vagonban fullasztó meleg, ahol esélytelen bármit is kortyolgatni, mert anélkül is izzad az ember, mint a ló. (A kereszthuzat szélcsendben nem annyira bír a 30 fokos nappali hőmérséklettel. Majd csak éjfél körül jön el a megváltó fázás.)

Ezeket a sorokat már bent írom a marhavagonban, az ágyneműre folyamatosan csöpög a verítékem, a bőröm sikamlós a rákent szúnyog elleni kenőcstől, mesterséges citrom és eukaliptusz aromától illatozom, miközben a család többi tagja békésen horpaszt... lehet, nekem is csatlakoznom kellene hozzájuk.

Holnap túl sok minden már nem lesz, pakolunk, utazunk, pakolunk, macskázunk, blogolunk, rendezkedünk.

De az már nem nyaralás.

Hazafelé

2009.06.21; szombat

Reggel összepakoltunk, fizettünk. A hölgy nekiállt osztani-szorozni.

- Azt mondja, hogy 37200, minusz tíz százalék, az annyi, mint 33480. Ez a vége.

- Elnézést, mi volt az a 10% levonás? - kérdeztem meg.

- Nem kérik? - mosolygott a recepciós.

- Nem arra gondoltam - mosolyogtam vissza - csak kíváncsi vagyok.

- Öt nap után 10% kedvezményt adunk - jött a válasz - díjazzuk a nagy tételben vásárlókat.

Erre már nem tudtam mit mondani. A hat napért a 37200 is elég jó ár, de a 33480... tavaly Orebicsben egy éjszaka volt ennyi.

Másfelől viszont, szívesen fizettem volna a dupláját is, ha egy-két - nem is túl nagy - dologban javítanának a kempingen... vagy a környéken.

Ez a vicces vizesblokk. Ilyen kevés ember mellett, mint ahogy most voltunk, még elment. Az, hogy zuhanyzáskor, törölközéskör rámnyithatják a külső ajtót, mely előtt pont egy kis társalkodós fapad van lerakva - az egész addig nem jelent kockázatot, amíg nincs, aki rádnyissa az ajtót és nincs, aki előtte üldögéljen. De nekem is kényelmetlen volt, amikor bementem pisilni és keresztül kellett vágnom azon a térdarabon, ahol a sátorszomszéd fazon pucéran törölközött. A mosogatóban a melegvízről, a rendszeresen belengetett vízhiányról már nem is beszélve.

Szúnyogok. Nem tudom, mennyire épültek bele a helyi fauna táplálék-körforgásába, mekkora tragédia lenne abból, ha ez a rettenetes mennyiségű szúnyog valamelyest megritkulna - de ez így, élhetetlen. Embertelenül hihetetlen mennyiségű szúnyog van, és le se szarják sem a sprét, sem a kenőcsöt, sem a ruhát. Miattuk nincs esti élet, egyszerűen este hétkor mindenki bekussol a sátrába, lakókocsijába, marhavagonjába.

Vagy ha ökológiai okokból nem szabad permetezni, akkor nem lenne hülyeség a recepción nyitni egy kis fakkot, ahol a helyiek által tesztelt, jól bevált szúnyog elleni szerekből lehetne vásárolni. Mi például most megtanultuk, hogy a vape termékek - mind a spré, mind a kenőcs - szart se érnek ebben a környezetben.

Pedig - a záportározó szomszédságának köszönhetően - én is szúnyogos helyen lakom Pesten. Itt simán működik mind a kenőcs, mind a spré.

- De azok elsatnyult városi szúnyogok - hívta fel a figyelmemet Nej.

Hasonlóan használhatatlanok ezek a spirális füstölők is, hiszen már a legkisebb szél is elfújja a füstöt. Viszont van még ezer más szer - csak úgy hirtelen: Raid, Autan - a helyieknek pedig tuti komoly tapasztalataik lehetnek a védekezésben.

Promenád. Egy üdülőhelyen szokott lenni valami hely, ahol estefelé végig lehet sétálni, lehet fagyit enni, beülni egy kávéra, esetleg egy könnnyű vacsorára valahová. Itt, Poroszlón, volt a töltés tele szúnyoggal, vagy a forgalmas és poros 33-as. (Jobban belegondolva, ez nem biztos, hogy kell - ugyanis az ilyesmi csak nagyobb forgalmú helyeken él meg. Ha meg akarják hagyni ilyen eldugott, inkább fanatikusoknak való helynek, akkor jó így is. Csak legyen valami megoldás a szúnyogokra - hogy legalább a sátor elé ki lehessen ülni esténként.)

Sulyom. Minden előnye mellett – a szegény ember gesztenyéje – egy tökéletes gyilkológép. A termése minden irányba kemény kinövéseket tartalmaz, melyek hol a vízen lebegnek - ez a szerencsésebb eset - hol az iszapban rejtőzködnek. Külön trükk, hogy mivel gúla formában négy irányba is hegyes, így mindig van olyan kinövése, mely felfelé áll. Dóra egy ilyenbe lépett bele rögtön az elején. Szerencséje volt, kis sebet kapott - de akár szét is trancsirozhatta volna a lábát. Hasonló gyilkos eszköz a folyami kagyló: borotvaéles és hosszan vág. Egy ilyen tette taccsra Barnát. Ezek ellen központilag nem lehet védekezni, de fel lehetne hívni mindenféle fórumokon az itt nyaralók figyelmét, hogy a fürdéshez ugyanúgy vastagtalpú cipőt kell felvenni, mint amilyet az Adrián használunk a sünök ellen. Esetleg lehetne ilyesmit is árusítani a recepción.

Hozzáállás. Ez a 15.00-22.00 között ordítva szóló nosztalgiadiszkó elég nehezen fogadható el, még akkor is, ha az apropója egy falusi rendezvénysorozatot megnyitó szalonnasütés volt. Aztán amikor másnap már reggel klienckor benyomták csutka hangerővel ugyanazokat a vérgáz mulatós, meg nosztalgia kazettákat - szédült tempóban kezdtünk el pakolni, hogy minél hamarabb elhúzhassunk.

Azon jót vigyorogtam, amikor a szépségverseny zsűrielnöke mondta bele a mikrofonba, hogy halkítsák már le azt a zenét, mert a zsűri nem tud ekkora hangzavarban tanácskozni. Gondolom. Ha nálunk ordítva szólt a zene, mi lehetett a helyszínen?

Az emberek viselkedésével viszont az égegyadta világon semmi bajom nem volt, ha megszakadok, sem tudok mondani egy olyan momentumot sem, ahol nem kedvességgel, jóakarattal találkoztunk vona. Ez csillagos ötös. Csak valahogy úgy érzem, hogy ez a sok jóakarat nincs rendesen összefogva.

Kukorékolás. Azaz marketing. A neten egyszerűen nem lehet találni vízparti kempinget - miközben a helyszínen kóborolva látszik, hogy van néhány. A legtöbbször csak annyit találtam az interneten, hogy valami idegenforgalmi portálon volt a kempingnek egy saját oldala, rajta egy cím, egy emailcím és egy telefonszám.

Emberek, ez rohadt kevés. Nem csak én vagyok az, aki az interneten tervezi a nyaralását. Tessék szólni a szomszéd Lajoskának, egy komolyabb jégkrémért már elfogadható weblapot készít. Óriási tévedés az, hogy egy weblap akkor jó, ha csillog-villog, ha mindenféle kunsztokat tud. A francokat. A weblap akkor jó, ha első körben tartalmazza a fontos információkat (elhelyezkedés, árak, néhány fénykép) de emellett elcsábít arra, hogy tudjunk meg mindent a szállásról, a lehetőségekről és a környékről is. A nyaralni vágyók elvárják a mézesmadzagot - ne legyünk már olyan szűkmarkúak, adjunk nekik belőle bőven.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Poroszlo2009

6. Balaton-átevezés

2009. június 28;

Átúszni már átúsztam. Most megvolt az átevezés is. Legközelebb az átfakutyázás jön.

Nem adtam volna egy lyukas rézgarast sem, hogy ezen a hétvégén összejön. Pénteken a világ összes esője ránk szakadt. Már amennyi a csütörtöki hatalmas zuhé után még megmaradt odafent. A rádió pedig folyamatosan azt mondta, hogy a szombat ugyanolyan lesz, mint a péntek.

Pénteken dolgoztam ugyan, de elkéredzkedtem korábban. Hiába. Így is totális őrület volt a délutánom. Mivel egész héten este nyolc után értem haza, túl sok mindent nem tudtam előre összekészíteni. El kellett mennem a kajakért, be kellett vásárolnom, mindezt a pénteki tömegben. Negyed hétkor tudtam végre elindulni, az M7 persze be volt állva, mint sátorcövek a fagyökérbe. Negyed kilenckor estem be futva az este nyolcig nyitva tartó recepcióra, de aztán megegyeztünk, hogy majd holnap reggel papírozunk. Ekkor még világosban felállítottam a sátrat, a sörsátrat már fejlámpával, csalogattam bele áramot - és már fél tizenegy is volt, lehetett foglalkozni Barnával. Ő ugyanis Velencén volt táborban, aztán pénteken konspiratív okokból felment a többiekkel Pestre, majd felszállt egy ellenkező előjelű vonatra. Menetrend szerint éjfélre ért volna le, de a vonat a kemény 120 kilométeres távolságon összeszedett egy óra késést. Persze a tábori kocsma itt alakult ki a sörsátor alatt - én viszont az éjszakai fuvar miatt még nem ihattam. Eleget.

Végül hajnal egyre minden rendeződött, Barnát bekoccoltam a sátorba, és utánaeredhettem a többieknek.

Nagyon későn feküdtünk le.

Nagyon korán kellett kelnünk.

Először azt hittem, hogy csak viccelnek. Milyen kedves társaság: látták, hogy feszült vagyok, hát megpróbálnak felvidítani. De valahogy nem voltak őszinték azok a mosolyok... Hamarosan ki is derült, hogy igen, tényleg hatkor fogunk kelni, mert a hajók beszállítása 7.30-8.30 között kell megtörténjen a jó félórányi evezős távolságra lévő strandra.

A reggelről nem akarok sokat írni. Nem mintha nem tudnék, csak nem szeretnék ilyen mennyiségben negatív hullámokat sugározni.

Az ég illeszkedett a hangulathoz: borongós, rosszkedvű volt. Az eső lábszagát egész konkrétan éreztük. Hagytuk is a fenébe a napolajat. Ilyen időben a versenyt sem fogják ellőni, nemhogy megkapjon minket a nap. A polárszűrőt is leszedtem a fényképezőgépemről. (Igen, mi voltunk azok a versenyzők, akik időnként kiálltak a mezőnyből fényképezgetni. Ne rohanj úgy, Dönci, nagyon szép a táj. Mi még a rajtnál is fényképeztünk - pedig egy DSLR-t előásni majd visszacsomagolni egy vízhatlan zsákba, nem egyszerű művelet.)

Először a sárkányhajókat és az egyéb nagytestű jószágokat indították el, 10.30-kor.

Már itt látszott, hogy baj van. Körben a Balaton parton feszülten figyeltek a kumuluszok, de a víz fölött véletlenül sem volt még csak egy zsebkendőnyi felhő sem. Csak a nap. Aki úgy döntött, hogy most, ebben a fél napban bepótol mindent abból, amit az utóbbi egy hétben elmulasztott.

És mi pont az UV sugárzást tekintve legerősebb időszakban szálltunk vízre.

Borzasztóan sajnálhatjátok, hogy nem volt nálam a polárszűrőm. A napszemüvegem ugyanis szintén tudja a fotonelforgatós trükköt - és valami gyönyörű volt a tó, az ég és a vízben a hajók. A fényképek nem adják vissza igazából - pedig ezek sem rosszak.

A táv Alsóőrs-Siófok volt, oda-vissza.

Odafelé megpörgettük egy kicsit - de többször is kiálltunk fotózni. Egyébként is kellett, mert úgy nézett ki, hogy az a kemény szivacslap, melyet a popsim alá tettem, nem váltotta be a reményeimet: továbbra is zsibbadt a lábam. Azért így is 1:25-tel fordultunk. Aztán a nagy fészkelődésben elcsúszott a szivacslap, és egész véletlenül egy olyan pozícióba állt be, ahol már megemelte annyira a combomat, hogy beindult a vérkeringés. Elmúlt a lábzsibbadás.

Ekkor ráálltunk egy szolídabb tempóra, ezt nyomtuk is, jelentősebb megállás nélkül. (Egyszer tettük csak le az evezőt, amikor vizet ittunk.) Az utolsó két kilométeren pedig begyúj-tottuk a rakétákat: meglát-tunk ugyanis magunk előtt jó száz méterrel egy nagyma-mát, aki szép kényelmes tempóban - egy sima, egy fordított - pöfögött a kajak-jával. Előttünk. Miközben mi ketten addig azért úgy gondoltuk, hogy nem megyünk rosszul.

A gépház rögtön vette is a lapot, megpörgette a csa-pásszámot - na meg erőt is tettünk bele egy keveset. Ekkor elég sok egység mellett mentünk el - pedig korábban nem is láttuk őket.

A végleges időnket nem tudjuk. Nyilván ma volt az, hogy mindketten bent felejtettük a sátorban az óránkat. Úgy saccra olyan 2:56 lehet. (Hivatalos eredmény: majd. Nem ez szokott a szervezők erőssége lenni. Bár idén állítólag sokkal jobban össze volt fogva az esemény, mint tavaly.)

Előző este Gáborral fogadtunk.

- Ne parázz már annyit, simán le fogjátok nyomni - vigasztalgatott.

- Attól nem is félek, csak a szintidőből nem szeretnék kifutni.

- Ne röhögtess már, öt óra az rengeteg.

- Úgy legyen.

- Szerintem olyan 2:20 körül lesztek.

- Kizárt. Legjobb esetben is minimum 3:30.

- Fogadjunk!

- Fogadjunk.

- Egy üveg igazán finom üveg bor.

- Oké.

Na most, innentől senki nem fogja lemosni rólunk, hogy pusztán nyereségvágyból követtük el a fenti időeredményt. Számold ki: 2:20 és 3:30 között a határ 2:55. Mennyi lett a mi időnk? Na, ugye.

Pedig ezzel buktunk. Az eredményhirdetésnél derült ki, hogy a kategóriánkban harmadik páros 2:54-es időeredménnyel jutott fel a dobogó harmadik fokára. Más kettes hajót pedig nem láttunk a cél környékén, amikor beérkeztünk - ergo sanszos a negyedik helyezés, pár perc lemaradással.

Majd legközelebb.

Egyvalamiben viszont egészen biztosan vertük a teljes mezőnyt: én lettem a legvörösebb főtt rák a parton. (Barna csak azért úszta meg, mert ő már eleve barnán született, rajta nem látszik a megégés.) Kapott már le sokszor a nap, de ennyire még sohasem fájt. Sapkát, szemüveget vittünk, tehát a szemkifolyást és a hőgutát megúsztuk... de a strandon simán lehetett volna tojást sütni a vállamon. És akkor még hátravolt az eredményhir-detés, meg a félórás hazacsorgás.

Azóta ipari mennyiségben kenem magamra a Fenistilt, a szagom valami kifejezetten perverz is tőle, de még mindig piszokul fájok. Az éjszakám... elképzelheted. Szivacs, sátor - és én nem tudok úgy aludni, hogy valamelyik vállam ne érje a földet. Most meg attól nem tudtam aludni, mert valamelyik vállam mindig érte a földet. Ráadásul túl sokat is ettem elalvás előtt, többször is a reflux ébresztett fel. Az egészet színezte a hidegrázás, mely - a tavalyi balatongyöröki táborozáshoz hasonlóan - most is előjött a leégés árukapcsolásaként. Forró vízre itt túl sok esélyem nem volt, így már kora este becsavartam magamat a szuper hálózsákomba és élveztem, hogy egyszerre izzadok, meg kocog a fogam. De egy picit sem bántam meg, hogy eljöttünk - még ekkor sem.

Reggel nyolc körül keltünk, 11 körül végeztünk az összepakolással, így még éppen elértük otthon az özönvízszerű jégesőt. Érdekes volt elgondolkodni, hogyan járok jobban: ha hagyom, hogy a kajak védje az autót a jégtől, vagy lekapom a kajakot és hagyom, hogy a jég a kocsi tetőjét lyukassza át? Végül beálltam egy fa alá. Döntsenek az ágak.

Későbbi kiegészítés

Váratlanul megjöttek az eredmények. A korábbitól eltérően nem 2:56 lett az időnk, hanem 2:48. Viszont Barna valahogy nagyon félrehallotta a dobogós eredményeket, a 3. helyen felállók 2:08-as idejének a közelében sem voltunk. Egyfelől ez nem túl jó időeredmény: kategórián belül hatodik a kilencből, összesítésben kilencvenvalahanyadik a 123-ból. Ez úgy a középmezőny második fele, figyelembe véve, hogy a polietilén tengeri kajaknál azért akadtak jócskán gyorsabb járművek is. A 6,68-as átlagsebesség sem az, amivel dicsekedni lehet.

Elméletileg 7,85 lett volna, de a sporttársak GPS-es mérése szerint az a 22 km inkább csak 18,71 km volt.

Másfelől viszont ez egy tapasztalatszerzős, fényképezgetős verseny volt, ahol még - számunkra legalábbis - nem számított annyira az idő. Ja, és benne voltunk a tévében. Habár én nem nézek ilyesmit, de ismerősök szóltak, hogy láttak az M1-en. A végére egy rossz hír: nem akárhogyan kapott le a nap, a leégések átmentek másodfokú égési sebekbe, ronda vérsavós hólyagokba. Ilyenkor fogadja meg az ember, hogy legközelebb még télen is bekeni magát napolajjal. Különösen akkor, ha a dokker a lukasztgatások, fertőtlenítések során elmagyarázza, hogy a tűző nap még borult égen, felhők mögül is képes égetni. Most mindenesetre nem indulhatnék versenyen, mert szteroidos krémmel kell kenegetnem magamat.

Komment

F99 2009.06.29; 22:23

Ezen két bejegyzés után kíváncsi lennék, minek kellene történnie egy kiránduláson, nyaraláson ahhoz, hogy kijelentsd, hogy na ez szar volt. De legalább nem érte meg.

7. Győri pancsi

2009.07.27; hétfő

Az én családom utazik a leggyorsabban. Igazából nem is utaznak, hanem teleportálják magukat. Beülnek a kocsiba, induláskor hanyattdőlnek - és már alszanak is. Legközelebb már csak a célnál nyitják ki álmosan a szemüket, hunyorgatnak, értetlenkednek, hogy hol is vagyunk. Teljesen még nincsenek maguknál ekkor; ja, kérem, a teleportálás némi átmeneti zavarodottsággal jár.

A hétfő délelőtt pontosan ugyanezen séma mentén telt el. Bepakoltunk, felpakoltunk (bakker, a kajakot kintfelejtettük éjszakára az udvaron), még kóvályogtunk egy kicsit (benzinkút, posta) - aztán a többi történésről a család már nem tud semmit.

Durván dél környékén értünk le Győr mellé.

Ez a nyár az extrém hazai nyaralások jegyében telik. Két nagyobb megmozdulást terveztünk, az egyik volt a marhavagonos, a másik pedig most lesz: nevezzük úgy, hogy bevásárlóközpontos. Most gonosz vagyok, mert a ráragasztott kellemetlen hatású nevek ellenére azért egyik sem volt rossz. A poroszlói nyaralás alapvetően jól sült el, nem a marhavagon volt az, ami nem tetszett benne. Most meg, dacára annak, hogy tényleg itt van egy ugrásra egy nagyváros komplett bevásárlóközpont városrésze, nem észlelünk belőle semmit. (Az M1 folyamatos zúgásából annál többet... de az sem igazán zavaró.) Elmegyünk a bevásárlóközpontok mellett, aztán be a fák közé, és már ott is vagyunk a kedves és bájos szabadidőközpontban. Tó, strand, bár... ápolt, szépen gondozott park... sportpályák, vizi cuccok, játékok. Érdekes lesz.

Ami némileg kellemetlen, az a szállás. Jópofa faház... csak éppen borzasztóan kicsi. Van benne négy ágy, egy szekrény, egy minibár méretű hűtő és egy zuhanykabin. (Szintén pici: megtörölközni nem is lehet odabent.) Olyasmi asztal - akár kint is - amely mellé le lehetne ülni, olyasmi nincs. Oké, napközben valószínűleg nem is nagyon lesz rá igény: ezerrel süt a nap, itt van a tópart, működik a parti bár... miért kellene visszahúzódni a házba? Részemről ez azért nem volt annyira költői kérdés, én ugyanis szeretek visszahúzódni. Úgy is mondanám, hogy az egyik dolog, melyet leginkább szeretek, az a visszahúzódás. Elvan az ember a közösségben, csillog, jól érzi magát... aztán visszahúzódik. Leül a hűvösben, elővesz egy sört a jégről, majd rajzolgat, vagy irkál valamit. Ez így oké.

Ellenben... most először fordul elő, hogy együtt nyaralunk a testvérem családjával. Nyolc Petrényi... az már veszélyes koncentráció, túl a kritikus tömegen.

Ezzel egyben le is toltuk magunkról a kölyköket, mert úgy kalkuláltunk, hogy reggel eltűnnek, aztán maximum pénzt kérni jönnek haza.

Akárhogy is nézem, ez most egy hagyományos nyaralás lesz. Parton döglés, sör... aztán indul a sorminta előlről. A kajakot ugyan lehoztuk, mert úgy terveztük, hogy felmegyünk a Holt-Marcalon (vagy hogyafenébe is hívják most éppen), aztán a Rábán be a Mosoni-Dunáig, utána egy kör a Rábcán... erre most értesültünk, hogy nem tudunk kitörni a holtvízből, mert le van zsilipelve: kétszer is, a Marcal-tó alján és tetején.

Aztán bejött a képbe a kurva biológia. Szúnyogok, böglyök képében. Este fél nyolcig még úgy-ahogy kihúztuk valahogyan, de utána olyan ostromot kaptunk, hogy mindenki pánikszerűen menekült be a faházba. Ezek mondjuk annyival voltak civilizáltabb szúnyogok, mint a poroszlóiak - naná, nyugatabbra vagyunk - hogy kábé öt percig respektálták a szúnyogriasztó spréket - utána viszont döftek, kegyetlenül. Elméletileg tíz óra felé már ki lehetett volna jönni - de addigra mindenki beájult az ágyába.

2009.07.28; kedd

Ma terveztük, hogy evezünk egy nagyot. De még csak ki sem sétáltam megnézni, hol lehetne vízretenni a kajakot. A holtág tegnap nem igazán tűnt barátságosnak. (Sűrű növényzet, sűrű horgászpopuláció, keskeny medrek, váratlan hidak. Nem egy tengerikajakos terep. Esetleg google earth-ön meg lehet nézni, hol van a Rábán vízreengedési lehetőség. Esetleg. Holnap.)

A reggeli... ellenben meglehetősen szánalmas volt. Nem szívesen írok rosszat, mert a hely egyébként nagyon jó, mindenki mosolyog, mindenki kedves... de a reggeli akkor is szánalmas volt. Én a magam részéről arra számítottam, hogy lesz egy hosszú asztal, tele mindenféle kajával. Besétáltunk nyolcan... és a hosszú asztal teljesen üres volt, személyzet sehol. Aztán megjelent egy köpcös fazon, kihozott egy asztalhoz két rántottát... és csak utána kezdte apránként megtölteni a nagy asztalt. (Ja, ez kilenckor volt. Reggeli idő 8-10.) De azt a megtöltést sem vitte túlzásba: rakott ki tejet, teáspoharat, sonkát, sajtot, vajat, kenyeret, lekvárt. Kész. Bármi mást akartál, mindenért kuncsorogni kellett. Tojásrántotta virslivel - persze, van, bólintott a pacák a szomszéd asztalnál - és eltűnt. Amíg azt csinálta, addig szünetelt az utánpótlás. Ha éppen lefogyott közben a kenyér - akkor úgy jártunk. Gyümölcs? - kérdeztem meg. - Sajnos nincs - válaszolta. Nej arca ökölbe szorult. (Négy hónapja diétázik, csak gyümölcsöt reggelizhet.) Aztán találtak valahol egy nyárialma fát, kaptunk pár darab almát. Hideg innivaló - juice, vagy akár csak ásványvíz - szintén nem volt. Csak már annyiszor piszkáltuk addig a pacákot, hogy ezeket végül nem kértünk. Kávé? - azt megint kérni kellett, de azt rögtön rá is írták a szobára. Öcsémék csak pislogtak nagy szemekkel - ők már voltak itt korábban egy hetet, nem ehhez szoktak hozzá. Hogyismondjam... óriási nagy a különbség aközött a vendéglátás között, hogy alig rakunk ki valamit, aztán majd a vendég szól, ha ezenkívül akar még bármit - meg aközött, hogy kirakunk mindent, aztán a vendég válogathat. Az előbbinél azt mondom, hogy ez egy fogtechnikus hely, a másiknál meg azt, hogy itt azt akarják, hogy elégedett legyek, hogy máskor is visszatérjek. Én a magam részéről mindenesetre ezt a reggelit jeladásnak vettem: innentől kezdve nem foglalkozom a helyiek lelkivilágával, simán kiülök a bárba a faházból kihozott sörrel, simán elhozom a teraszról a műanyag székeket és egy asztalt és kiülök a ház mellé szendvicsezni (Tesco a szomszédban, ugyebár) esténként. Elméletileg be lehetne fizetni vacsorára is, de az fejenként kétezer, a reggeliből kiindulva meg tuti pénzkidobás.

Na, de nem akarom, hogy ez megint panaszkodós blog legyen, különösen nem, mert egyébként nagyon jól érezzük magunkat. A négy kölyök sülve-főve együtt rosszalkodik, sportolnak, játszanak, ismerkednek a többi tinédzser korú ifjúsággal - jól elvannak. Mi öregek, meg már csak öregesen: én úszkálok, rajzolok, blogolgatok - és élvezem azt, hogy nincs rajtam semmilyen felelősség: nem kell kajaktúrát vezetnem, nem kell városnéző túrákat szerveznem, egyszerűen nélkülem is remekül megy minden. Ahogy elnézem, öcsém is hasonlóan van, a feleségek meg egész nap pletyózhatnak.

Ma délelőtt például befejeztem a koponya rajzot és végigolvastam az arc rajzolásáról szóló fejezetet. Lett mit megemésztenem. (És végre itt, a könyv végén szóba kerültek a tónusfelviteli technikák is. Melyekről szvsz rögtön az elején kellett volna legalább egy fejezetet írni.)

Utána nagy úszás, egy kis net, egy kis ebéd, egy kis laptop melletti bóbiskolás, majd strandfoci az ifjúsággal. Az öregfiúk aláztak, kár, hogy nem a labdára rúgtam vérhólyagot, hanem a talpamra. Most pár nap sántítás következik.

Újabb nagy úszás, majd kiültem fényképezni, ahogy a fiatalság ugrotta az idiótábbnál idiótább szaltókat.

Utána döbbenten észleltem, hogy megint bejelentkezett a biológia: itt van a parlagfű pollen a levegőben. Végülis... lassan augusztus. Én meg nagy marha vagyok, hogy nem hoztam gyógyszert. Azt hiszem, napokig ki sem fogok jönni a vízből. Ha olvastok majd a hírekben a hirhedt győri vizilóról, akinek a partról csúzlizták a kaját a szájába, nos, az én leszek.

Ja, vettünk tegnap pálinkát a bótban. Jó az ilyesmi, olajozza a hangulatot. Egy gond volt csak, a finomabbak mind ilyen hosszú, gótikus üvegben jönnek ki a placcra, nekünk viszont ugye minibár méretű a hűtőnk. Így végül vettünk egy tömzsi, ágyas vegyigyümit. Háát... elhiheted, elég sok hibáját ismerem a pálinkáknak, de ilyesmivel még nem találkoztam: a pálesz erős volt, egy icipicit karcos... és borzasztóan édes. Könyörgöm, ha már felcukrozták, miért nem várták meg, hogy abból is alkohol legyen? Így valami meglehetősen viszolyogtató lötty lett a vége: likőrnek a 45%, pálinkának meg a cukor volt sok. Na, mindegy, legfeljebb odaadjuk egy hajléktalannak Pesten. Már ha marad...

Rájöttem ugyanis, milyen lehetőségeink vannak a szúnyogok ellen: vagy ötpercenként befújjuk magunkat sprével, vagy ötpercenként iszunk egy vizespohár pálinkát. Ugyan a szúnyogok akkor is csípnek, de hát... ki nem szarja le? Egyébként tényleg félelmetes, este nyolc körül úgy kiürül a park, hogy akár esőtáncot is járhatnék pucéran a központi pázsiton, az se tűnne fel senkinek.

Iszok még egy pohár pálinkát és lehet, hogy meg is csinálom.

De ma este nem adtuk fel. Nyolckor megjött a szokásos szúnyoginvázió - de úgy, hogy vacsorázni sem lehetett, mert ha kitátottad a szádat, akkor az is tele lett szúnyoggal. Mi pedig összecuccoltunk és átköltöztünk a telep közepében lévő kioszkba. Vittünk mindent, amit kell: antizanzara spirál (szart sem ér, de jó hangulati elem), kártyák, sörök, borok, pálinkák. Este fél tízkor pedig mintha elvágták volna: az összes szúnyog elzümmögött valahová a balfenéken. Éjfélig kártyáztunk. Alakul ez.

2009.07.29; szerda

Öcsém hajnalban kivonult a horgászfelszereléssel. Habár a kölykök este arcoskodtak, hogy mennek ők is... gondolhatod. Aztán egész nap nem is találkoztam vele, a tóból azért látszott, hogy keményem és kitartóan markolja a botot. A hírnökök szerint fogni viszont nem fogott semmit. Van két fazon, ők kivétel nélkül minden nap kint vannak a tónál, na ők már tudnak. Reggel láttuk is úszás közben, hogy egymás után rántottak ki egy-egy 10 kiló feletti a halat. Közvetlenül az öcsém mellett.

- Aztán mit csinálnak vele? - kérdezte Nej Sógornőt.

- Visszaengedik.

Na, ekkor kezdtem el éktelenül vigyorogni. Úgy elképzeltem, hogy van három ilyen böszme nagy hal a tóban, van ez a két horgász, akik, ha fúj, ha esik, minden nap itt ülnek a tóparton, lógatják a botokat, várják a halakat. Aztán azok megjönnek, gyorsan ki is kapják őket, a parton isznak együtt egy sört, megbeszélik, mi a helyzet a tóban... aztán engedik is vissza őket a vízbe.

- Találkozunk holnap délelőtt ismét, csókoltatjuk pontyné őnagyságát!

A nagy hohohó.

Akadnak még érdekességek a tó körül. Reggel tíz körül rendszeresen előbújik a nádasból egy leopárdmintás bikinibe öltözött tündibündi, ránkmosolyog (mert rendszeresen mi is akkor vagyunk a nádasnál, a reggeli úszás miatt), aztán úszik egy kört, majd visszabújik a nádasba. Érdekes dolgok teremnek errefelé. Vagy tán maga Hany Istókné?

Ja, a reggeli: ma tökéletesnek volt mondható. Kint volt minden az asztalon - még a tojásrántotta/virsli kombó is - nem volt semmi fennakadás, a gyümölcsöt is (szilva) egyből hozták. Ennek fényében tényleg nem értem a tegnap reggelt. De örülök a változásnak.

Csak azt a nyomorult Pickwick teát felejtenék már el a magyar vendéglátásban. A cég ugyanis gyárt ilyen fadobozos kínálót, gondolom az ügynökök erősen nyomják, aztán ez van mindenhol. Na most ennél borzasztóbb teát nem hordott még hátán a föld, talán néhány szlovák hegyvidéki tea tudna velük versenyezni.

A nap megint unalmasan telt el - pont, ahogy terveztük. Délig rajzolgattam, délután egy kis internetezés, alvás laptoppal a hasamon, délután úszás, utána blogolás. Elméletileg mára terveztük a kajak borulási teszteket, nem tudom, mennyi kedvem lesz hozzá.

Viszont a fauna, az félelmetes. Én alapvetően szeretem a természetet, de csak úgy, minden érdek nélkül. Köszönöm szépen, de nem várom el, hogy a természet is viszontszeressen. Nagyon jól elvagyok anélkül, hogy szúnyoghordák döngenének körül rajongva, megveszve azért, hogy akár csak egy cseppet is megszerezzenek a véremből, vagy hogy legyek keringenének körülöttem szédülten, azért, hogy belekóstolhassanak a verítékembe, illetve hogy kemény, férfias böglyök ki-kiharapjanak egy darabot a húsomból. Nem, köszönöm, tényleg nem tartok rá igényt. És ha kérhetném, ezt jó nagy betűkkel írják is ki az érintettek a faliújságukra, nehogy valakihez ne jusson el a hír. Köszönöm.

Nyilván a fenti tirádának oka is van: már rajzolás közben is felváltva csipkedtek, harapdáltak mindenféle istenállatkái, aztán ugyanez folyamatosan fényképezés, számítógépezés közben is. Egyedül a faházban van nyugtom tőlük, dehát ott meg trópusi nyomott légkör uralkodik. Miközben egy csomó ember észre sem veszi ezen vérszívók létezését. Ez csak úgy lehet, hogy az ő nevük már kint van azon a faliújságon.

2009.07.30; csütörtök

Eddig jó. Reggel a szomszédban lakó másfél éves kölyök ébresztett. Gyakorlatilag biztos vagyok benne, hogy a szülei azért hozták el, hogy itt erősítheti a tüdejét. Erősíti is, bátran.

Aztán a reggeli megint fanyalgássá fajult. Lehet, hogy most azt gondolod, kölyökkutyaként kapaszkodok bele egy témába és csak rázom és rázom - de engem nem kicsit zavar. Annyira nyomon követhető ez az idióta, spórolós antivendéglátós mentalitás - amikor azt hiszik, milyen jó dolog, ha egy nap megspórolnak egy-kétezer forintot a reggelin... de azt nem mérik, mennyit vesztenek azzal, ha a vendég kora reggel már frusztráltan távozik az étkezőből. Virslit természetesen nem kaptunk - az itt úgy látszik minden étkek királya, nem mindenki jogosult rá. Már akkor kifogyott, amikor megérkeztünk - és amíg ott voltunk, nem is pótolták utána. Pedig direkt nyitva lett hagyva a tároló, hogy vegyék már észre. Észre is vették... és visszazárták a tetőt. De ugyanígy jártunk a kenyérrel, meg a tejjel is. A fazon kijött, fellebbentette a kenyereskosáron a rongyot, észlelte, hogy nincs kenyér, majd eltűnt. Kenyeret, azt nem hozott. Megint Barnának lett tele a töke az egésszel, odament a szervízajtóhoz és onnan kiabált befele, hogy hozzanak már ki tejet meg kenyeret. A juice-t már meg sem kérdeztük. Még csak vizespohár sem volt kirakva. (Apró érdekesség: volt viszont Nescafe. Az első nap meg még ráíratták a kávét a szobaszámra, mert az már nem járt a reggelihez. Most vagy hibáztak, vagy keresik ők is az optimális utat.)

Utána a szokásos reggeli úszás. Kábé harminc métert mehettünk befelé, amikor egy önjelölt Hasselhoff nekiállt vadul sípolni. Mutogatott is, meg kiabált is. Ketten vissza is fordultak, mi hárman úsztunk tovább. Bekaphatják. Negyedik napja vagyunk itt, naponta ötször-hatszor szoktunk átúszni a tó túlsó partjára (a tó olyan 120 méter széles), eddig senki nem szólt érte egy szót sem. Nehogymár egy túlbúzgó úszómester most elkezdjen kavarni. Meg egyébként is, mit tud tenni? Tőlem annyit fújhatja, hogy akár le is nyelheti a sípot. Beír egy feketepontot az ellenőrzőmbe? Vagy megpróbál kiszedni a vízből? Megnézném, különösen így, reggeli utáni állapotban.

Aztán delfinkajakba vágta magát és elindult felénk - de közben menetrendszerűen előbújt a nádasból a leopárdmintás tündibündi... és az úszómester csapásirányt váltott. Elzúgott mellettünk, udvariasan átadta a kajakot a hölgynek, tanítgatta evezni - valahogy innentől már nem érdekelte annyira, ki hol úszkál. Fejlődőképes srác.

Egy kamasz csajszi úszkált az ugrálósziget körül. Egy kamasz srác nagy csobbanással beugrott mellé.

- De buzi vagy! - méltatlankodott a csajszi.

Hölgyem, nem. Sőt, éppen ellenkezőleg.

Nem sokkal később. Két anyuka beszélgetett az ugrálószigeten, mellettük egy gyerek hisztizett a vízben.

- Anya!!

Az anyuka rá sem bagózott, trécseltek tovább.

- Anya!! ANYAAAAA!!!

Semmi reakció.

A kisgyerek hirtelen taktikát váltott:

- TAKÁCSNÉÉÉ!!!!

És akkor még mondják azt, hogy a gyerekhiszti ösztönös.

Késő délután összekaptuk magunkat, kimosdottunk a többnapos koszból, irány Győr. Először egy nagy vacsora volt a Pálffy étteremben.

Utána megpróbáltuk lesétálni a betermelt kalóriákat. (Nem sikerült.)

Már sötétben értünk haza. Néhányan kiültünk a szokásos éjszakai helyünkre kártyázni, beszélgetni.

Ilyenkor látszik a blogolásom egyik gyenge pontja. Amilyen fanyar stílusom van, egy elkefélt reggeliről képes vagyok oldalakat írni, frappánsabbnál frappánsabb szóképeket felhasználva - míg egy ilyen nyugis, de mégis kellemes délutánról, mint amilyen ez volt, csak annyit tudok írni, hogy: jó volt. Most belemehetnék a részletekbe: hogyan tévedtünk el meglepően határozottan, hogy ki hányszor kapta meg este a pikk dámát, meg hogy Nej félig elaludva is sokkal nagyobb dög volt, mint a többiek együtt, teljesen ébren... de a jó dolgok olyan egybefüggő masszáknak tűnnek utólag, melyekből nehéz bármit is kiemelni.

Ja, fény derült az úszómesterek buzgóságát övező titokra is. Öcsém beszámolója szerint tegnap nagyon sokan zavarták a horgászokat napközben, így a két hapi reklamált. Emiatt valószínűleg ma kerékbetörés réme mellett ki lett adva az úszómesternek, hogy ember márpedig a tónak abba a felébe, ahol horgásznak, nem mehet. Kicsit fura volt, hogy kajak, vizibicikli, az mehetett - de azt a szerencsétlen néhány úszót, aki ráadásul figyelt is a horgászokra és olyan 60 méter távolságnál közelebb nem úszott hozzájuk, azokat egész nap vegzálták. Én például jártam úgy, hogy mivel annál a homokpadnál, ahol ki szoktam ülni megpihenni, éppen két kölyök játszott, így arrébbúsztam kábé nyolc métert a másikig. Ez akkora bűn volt, hogy a Hasselhoff kis híján lenyelte a sípját. Mondanom sem kell, a horgászok még cefettül messze voltak.

2009.07.31; péntek

Reggel ravaszok voltunk. Beélesítettük a mintaészlelő képességünket. Kedd, csütörtök: 9-re mentünk, szar reggelit kaptunk. Szerda: 9.30-ra mentünk, jó reggelit kaptunk. Nosza, ma is 9.30-ra mentünk - és lám, volt is virsli. Tehát valószínűleg az van, hogy ha a fene fenét eszik is, 30-40 percenként raknak ki virslit. Aztán aki pont akkor van ott, az kap. Mindenesetre borzalmasan rossz lehet ilyen helyen lakni, ahol ennyire kritikus a virsliellátás. Az én fiatalkoromban Győrbe kellett járni papírzsebkendőért - úgy látszik, manapság meg a győrieknek kell elutazniuk Záhonyba virsliért. Más okot ugyanis nem tudok elképzelni erre az erőteljes spórolásra.

Rögtön utána jött a szabadidőcentrum másik attrakciója, a felspannolt úszómester. Ránézésre ez egy másik volt... és vagy hülyébb volt, mint a tegnapi, vagy csak jobban ráijesztettek - de ez már akkor csengőfrászt kapott, ha valaki elérte az ugrálósziget vonalát. Hogy érthetőbb legyen: a tegnapi beosztás szerint a két horgász kapta a tó felét, a közel száz strandoló meg a tó másik felét. Na, ezt a határt tolták el ma 70/30 arányba. Mármint a két horgászé lett a nagyobb fél. Miután elindultunk, utánunk is evezett a hapi és Nejre rászólt, hogy forduljon vissza. Meg szóljon a férjének is. Nej szólt is, de azt, amit válaszoltam neki, azt diplomatikusan már nem árulta el az úszómesternek. Mondanom sem kell, hogy ekkor még bőven a hivatalosan is kibólyázott strand keretein belül voltunk... de nehogy már a két horgásznak megemelkedjen a vérnyomása. Halványlila fogalmam sincs, mekkora félisten lehet ez a két ember, akik egy szabadidőparkban horgászhatnak úgy, hogy miattuk a fürdőzőket benyomorítják a tó egyik sarkába. Mindenesetre az úszómesternek volt egész napra dolga, a szerencsétlen nem győzte a strand részről kiszedni a strandolókat. De remélem, a horgászok nyugodtan nézegethették a vizet.

Mi húztuk, halasztottuk... végül ma már mindenképpen ki kellett próbálnunk: borulásteszt az új kajakkal. Ha már itt van a kajak, itt van a tó és itt van ez a kedves úszómester: miért ne játszanánk el egy kajakos balesetet? Persze némileg elárultuk magunkat, amikor borulás előtt percekig a lapáttámaszt gyakoroltuk, aztán egy utolsó kézfogás után egyszerre dőltünk oldalra. Nem is jött oda hozzánk.

Végülis, leküzdöttük. Elsőre ugyan nem, de a sokadik próbálkozásra összejött. Voltak tanulságok:

Mindenki azt mondja, hogy először merjük ki a vizet, utána másszunk bele - mert beülve sokkal nehezebb lesz meregetni. Nos, a helyzet az, hogy elég fárasztó a vízben úszkálva meregetni a vizet, márpedig a visszamászáshoz minden erőnkre szükség volt. Bent ülve meg annyira azért tudtunk meregetni, hogy utána már tudjunk haladni.

Kissé megijedtem. Sokkal többet kinlódtam a bemászással, mint a régi kajaknál. (Annak le tudtam nyomni a farát és hátulról fel tudtam mászni rá - ennél a hátsó légtartály, azaz a csomagtartó miatt esélyem sem volt.) Ráadásul amíg hason forgolódtam, az egyik csavar ki is kapott egy darabot a combomból.

Ez itt most babapopsi simaságú víz volt, abszolút ideális körülmények között. Mi lesz, ha egy igazi viharban borulunk be? (Hiszen valójában az emberek sem a sima vízben szoktak.) Nem vagyok nyugodt. Ha begyógyul a sebem, akkor ezt még gyakorolnunk kell.

A legfőbb tanulság: sokkal egyszerűbb mindent elkövetni, hogy ne boruljunk be - mint borulás után visszamászni.

Aztán a vizes kaland után megint rajzolgatás, netezés, blogolás... azaz majdhogynem semmittevés.

Estefelé ettünk a büfében egy remekbeszabott babgulyást. (Tegnap party volt, onnan maradt.) Ez tipikusan ‘élj a mának’ jellegű gesztus... hiszen mindenki tudta, hogy egy szűk faházban fogjuk tölteni az éjszakát... mégis, a négy emberből három csak bevágott egy nagy tányérral.

Este nyolckor mentünk rendezni a számlát. A végén volt egy udvarias kérdés a hölgytől:

- És mindennel meg voltak elégedve?

Lehetett volna egy udvarias és semmitmondó ‘igen’-nel is válaszolni, de inkább elkezdtem sorolni a bajaimat. (Nem lett volna túlzottan fair ott bólogatni, később meg írni egy szigorú cikket a blogon.)

A reggelire az volt a válasz, hogy de, higyjem el, minden van... csak kérni kell. Itt úgy látszik nem ment át az üzenetem: hogy éppen az a baj, hogy kérni kell. Túl sokszor.

Az úszómesteres felvetésre érdekes választ kaptam: hivatalosan a tó fürödhető része még annál is kisebb, mint ahogyan én gondoltam. Ha annál bentebb megy valaki, akkor az úszómester - elvileg - nem tud menteni. Hm. Az én időmben az úszómesterek még tudtak ötven métert úszni.

Késő este még beesett egy olasz kerékpáros tábor, vagy 20 kamasz, sátrakkal. Este ők is kiültek a kioszkba. Mi kártyáztunk, ők társasági életet éltek. Hamarosan elő is került egy gitár. Hát, igen, olaszok - gondoltam. Aztán a srác nekiállt valami idegsmirgliző fahangon énekelni. Egy számot. Mert többet nem tudott. Barátom, és ezért cipeltél el egy gitárt a bicajon Olaszországból? - hitetlenkedtem. Később kitettek egy mobiltelcsit az asztalra, azon gerjesztettek be valami zenét, és kórusban énekeltek mellé. Borzasztó fals hangon. Akkorákat vigyorogtunk kártyázás közben, hogy alig fért el a szánk az arcunkon. Fiatalság. De az a lényeg, hogy jól érezték közben magukat. Viszont úgy látszik, az általánosítások sem mindig működnek: attól, mert olasz valaki, még nem feltétlenül született dalospacsirta is.

2009.08.01; szombat

Fél nyolckor ébresztő, lendületes pakolás. Tízig kellett leadni a kulcsot. Kilencre már készen is voltunk, jöhetett a reggeli. Mondanom sem kell, tökéletes volt. Pont akkor mentünk, amikor minden ki volt rakva az asztalra, plusz még egy rádiót is begerjesztettek a jobb hangulatért. Most megint véletlenül trafáltunk bele, vagy volt értelme tegnap este jelezni, és attól lett jobb? Nem tudom. De nagyon bízom az utóbbiban, hiszen alapvetően kedves hely lenne ez, nagyon jót tenne neki, ha az ilyen kellemetlen foltokat eltűntetnék.

Habár még egész nap ottmaradhattunk volna strandolni, de a reggeli után inkább elindultunk haza. Nem vagyunk azok az autóból strandoló tipusúak, ez már Horvátországban is kiderült. Én személy szerint eleve sokkal izgágább vagyok annál, hogy egész nap egy törölközőn feküdjek. (Itt meg ráadásul elég sok is volt a csipkedős bogár.)

A dugókat szerencsésen megúsztuk, délben már a sörömet kortyolgattam a jól megérdemelt kereszthuzatban. Ez az igazi: elmenni is jó, meg megérkezni is.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Gyor2009

8. Akárhol is vakarom meg, viszketni fog

2009 augusztus 9;

Mármint a bőrömet. Bárhol.

Nem indult túl jól. Délben már kajakban szerettem volna ülni Esztergomban.

9.50-kor el is indultunk Pestről.

Ahogy azt a naív ember elképzeli.

11-kor még Budapesten voltunk. Én meg magamon kívül.

Kezdődött azzal, hogy a vasutasok a seggükbe dugták a kezüket. Más okot nem tudok elképzelni arra, hogy miért volt a szemeretelepi sorompó jócskán tíz percen túl is lezárva. Mert vonat, az nem volt. Amikor odaértünk, már szép, izmos sor fogadott. Gondoltam is, hogy akkor ezt már kivárom, amilyen hosszú a sor, hamarosan jönnie kell a vonatnak. Olyan 3 perc múlva jött is egy tehervonat - de a sorompót nem engedték fel. Néha kijött egy vasutas az ajtón, szétnézett, megvakarta a tökét - aztán visszament. Egyszer már írtam erről, akkor védtem is a mundért - de a mostanira nincs mentség. Az állomáson nem állt vonat, nagyon messzire be lehetett látni a sínt mindkét irányban, legalább tíz percet álltunk az egyre hízó kocsisorban... amikor dühösen káromkodva kiforgolódtam a sorból (a kocsi tetején persze a jócskán túlnyúló kajak) és kerültünk egyet a felüljáró felé. Fél óra... és még mindig csak egy kilométerre voltam a lakásomtól.

Aztán a Külső Bécsi úton valamiért lezárták a forgalmat, mindenkit letereltek valami isten háta mögötti erdei ösvényre. Akkora tömeg gyűlt fel, hogy egészen a 111-es út lecsatlakozásáig dugóban vánszorogtunk.

Délben értünk Gáborékhoz, leadtam a borokat, hogy hűljenek, aztán mentünk a csónakházhoz. Persze amilyen ideges voltam, richtig eltévedtem, átkeveredtünk a hídon a tótokhoz. Nem tudom, Párkányban miből élnek a népek, de a ‘visszafordulni tilos’ táblák festése kész aranybánya lehet. Ha mindet betartottam volna, valószínűleg csak Pozsonynál tudtam volna visszakeveregni. Végül elkezdtem forgolódni az úton (mondtam már, hogy egy öt és fél méteres kajak lógott a kocsi tetején?), persze nyilván ekkor telefonált rám a kedves mamám, hogy ‘édeskicsifiam, hogy érzed magad?’. Mobiltelefon a vállamhoz szorítva, két kézzel tekertem a kormányt, a belső szemeimet is felhasználva figyeltem négy irányba, miközben próbáltam centizgetni a kocsi elejét és hátát - hát, éreztem már jobban is magam.

Aztán a csónakház zárva volt, de szerencsére kaptam Gábortól kulcsokat. Amivel viszont nem igazán tudtam mit kezdeni, az a szekérderéknyi apró-kölyök volt, akik ‘nyitva van a ház!’ felkiáltással berongyoltak és elkezdték kihordani az evezőket. Fogalmam sem volt, mit csináljak velük, nem én vagyok a gondnok, de ha itt eltűnik valami, akkor biztos az én seggem lesz széjjelrúgva. Gyorsan kicipeltük Gábor kajakját, aztán kihajtottam az összes kölyköt és visszazártam a csónakházat. Az se hatott meg, amikor nekiálltak sírni, hogy nekik itt edzésük lesz.

Ami persze igaz volt. Mire összecuccoltunk, akkor derült ki, hogy jó eséllyel akkor fognak ők is elindulni tizenegynéhány kajakkal, amikor mi. Arról a pár négyzetméternyi stégről. Melyre Nej is és Barna is gyanakodva nézett. Soha nem szálltak még bele ilyen ingatag alkotmányról a kajakba. Én azzal vigasztaltam korábban őket, hogy nyugi, senki sem lesz a környéken, ez egy eldugott csónakház. Ehhez képest ott nyüzsgött egy bő tucatnyi hipereleven kölyök, a túloldali sétányról meg azt hitték, hogy ez egy idegenforgalmi attrakció és nekiálltak szorgalmasan fotózni. Végül megjelent egy öreg bácsika egy kenuval. Amíg várta a többieket, addig odacsapódott hozzánk és elkezdte mesélni Isonzótól kezdve a kenus élményeit. Egyébként teljesen jóindulatú, kedves öregúr volt - én viszont akkor már a robbanás határán lévő majdhogynem sorozatgyilkos. Ekkor hívtam vissza a mamámat, hogy fojtott hangon elnézést kérjek a korábbi dühöngésért, majd amilyen gyorsan csak lehetett, kajakba taszigáltam a jónépet és elrúgtuk magunkat a stégtől.

Utána visszaeveztem és megkértem a joviális öregurat, hogy legyen kedves a kocsi tetejéről dobálja már utánunk a napszemüvegemet és a sapkámat. Tűző napon elég hülyén éreztem volna magam nélkülük.

Pár száz méter után jutott eszünkbe, hogy a Gábor által feltétlenül kötelezőnek minősített szúnyogriasztó kenőcsöt a kocsiban hagytuk. Visszanéztünk... de a stéget már megszállta az ifjúság. Eh, kibírjuk anélkül is - gondoltuk. Tévedtünk.

Mindenesetre ekkor jött az első nyugodt időszak a napban. Igaz, hogy jó egy óra késésben voltunk, igaz, hogy emiatt semmi kalandozás nem lesz útközben, de legalább már vízen vagyunk, nincs semmi kényszer, nincs semmi, csak monoton lapátolás és a csend, vízpart, nyugalom élvezése.

Felértünk a táti kőgátig. Itt mutattuk be, hogyan lehet táncolva ebédelni.

Ezen a nyáron már írtam egy csomó cikket, ahol panaszkodtam a rengeteg szúnyogra. Felejtsétek el. Mind, mind puszta lepkefing volt ahhoz képest, amit itt kaptunk a nyakunkba. Csak benéztem a faágak alá, hogy hol tegyük vízre a kajakokat: és fekete felhőként borítottak be a szúnyogok. A fehér pólom pillanatok alatt szürke lett. Hiába szaladtam el, a felhő jött velem. Térdig befutottam a vízbe és csak fröcsköltem magamra, amíg jó negyedóra alatt leráztam az összes vérszívót. Aztán később ugyanez, pisilés után. Hogy közben mi volt, azt inkább el se mesélem. (Jelzem, találtam egy természetes pénisznövelő módszert. Már csak spamszervert kell keresnem.)

A visszaút kész felüdülés volt. A Dunán evezni is alig kellett, a látvány pedig gyönyörű. Ugyan két szlovák jetski-s eléggé rontotta az élményt - a víz borzasztóan vitte a hangot, a dögök meg meglehetősen nagy zajjal voltak, na meg a kipufogógáz is rendesen megült a víz felett. De addigra már leszedáltam magam.

- Menstruálsz? - kérdezte menetközben Nej.

- Miva?

- Olyankor szokott az ember ilyen feszült és mindenre ideges lenni.

- Azt mondod, egy ilyen nap után nem lehetek normálisan is mindenre ideges?

- Milyen nap?

Visszaértünk, lemálháztunk. Fél hét körül ültünk be a kocsiba. (Én vizes cuccban. A száraz ruhámat a nagy kapkodásban otthon felejtettük.) Mindenféle eltévedések nélkül kimentünk Gáborékhoz, bor és pálinkákok mellett kellemesen elbeszélgettünk éjfélig, majd irány haza. Mivel Nej, mint antialkoholista sofőr, eléggé kókadozott, gondoltam, elszórakoztatom hazafelé.

- Figyelj, figyelj, valaki jön szembe! - sikítottam fel.

- Igen, a kétsávos utak már csak ilyenek - bólintott rá.

Persze itthon még dühöngtem egyet hajnalban. A két utolsó képsorozat nem sikerült, mert a vízhatlan zsákban a fényképezőgépen a tárcsa shutter-priority módba fordult át, én meg nem vettem észre. Nyilván a képek élvezhetetlenül elmosódottak lettek.

9. Kazincbarcika, szívem

2009. augusztus 30;

Fősodor

Úgy hozta a sors, hogy pár napig egy kazincbarcikai ügyfélnél volt dolgom. Nyilván nem utazgattam fel minden nap, bevackoltam magam a szüleimhez Egerben, aztán onnan jártam be, keresztül a Bükkön.

Előrelátóan még itthon megírtam egy cédét, rajta az akkori időszak zenéivel: ácévillámdécé-hájvéjtuhell, Blondie, Buzzcocks, Edda 79-es koncert, Ricse, Mobil, Hobo, Korál1, V-Motorock2.

Hát, így utólag eléggé eklektikusnak tűnik.

Blondie: Egyike volt impulzív vásárlásaimnak. Nem szoktam eldicsekedni vele, de 17 évesen megbuktam a Kresz vizsgán. (Az a fránya elbizakodottság, az. Annyira pimflinek tartottam az egészet, hogy rendesen el sem olvastam a kérdéseket, csak nyomtam az ikszeket.) Pótvizsgára be kellett mennem Miskolcra. Ott volt a csoportunkból mindenki, aki annyira buta volt, hogy ténylegesen meghaladta a képességeit a teszt. Meg én. Így odafigyelve azért már messze nem volt olyan nagy megerőltetés a vizsga, ráértem átrugdosni a padszomszédomat is. A sajókazai fazon annyira hálás volt, hogy rögtön utána betuszkolt a legelső kocsmába és addig nem nyugodott meg, amíg keresztbe nem álltak a szemeim. Ilyen állapotban mentem el sétálni a belvárosba. Ilyen állapotban láttam meg a Centrum kirakatában Blondie Autoamerican című lemezét. - Hoppá! - vezettem le gyorsan - Egy ilyen jó nő csak jó zenét csinálhat! És már mentem is be megvenni. Alig került egy havi zsebpénzembe a lemez, dehát egyszer élünk.

Azt kell mondjam, hogy az egyik kedvenc lemezem lett. Visszafogott, kifinomult, egy igazi csiszolt gyémánt. Ha mondanom kellene egy - és csak egy lemezt - mely határozottan rátelepült a kazincbarcikai emlékeimre, ez lenne az. Pedig eleinte nem sok esélye volt rá - gondold el, olyan környezetben éltem, ahol még a Black Sabbath sem volt elég kemény.

Buzzcocks: Tulajdonképpen ez is egy impulzív vásárlás volt. A szobatársam piszkált állandóan az impulzusaival.

- Nézd már meg a borítót: három gitár, egy dob. Ilyen felállással csak jó zenét nyomhatnak!

- És ha nem? Maradjunk inkább a ‘Sajtból van a hold’-nál.

- Hülye.

Aztán végül megvettem - és nem bántam meg. Egészen addig nem is tudtam, mi az a punk zene. Sőt, igazából akkor sem tudtam, mert senki nem mondta meg, hogy ez az. A mai napig nem tudom, hogyan kerülhetett bele ez a lemez a hivatalos kereskedelmi forgalomba - de bekerült. Gondolj bele, 1979... és a punkzene hivatalosan Magyarországon. A Beatrice egy évvel korábban még a “Gyere kislány gyere, a diszkóklubban szól már a zene” slágert nyomta, Csuka Mónikával. Csak nézd meg a zenekar nevét (Nyüzsgő Faszok), vagy a lemez első számának címét: Orgasm Addict (Orgazmusfüggő). És mégis átment a szűrőkön. Érthetetlen.

Edda. A koncert kiemelkedő pillanata: “Long láv rock! Mindenki mondja utánam: Long láv rock! L o n g _ l á v _ r o c k ! A rock örökké élni fog!” - kiabálta az az egyszerű ember a szinpadon.

P Mobil. Akkoriban fel se tűnt, mekkora gáz már ez a Varjúdal. Egy csomó szakadt, büdös, aggresszív rokker kiáll a színpadra és teljes világfájdalommal ordítják a mikrofonba, hogy ‘Varjú vagy, milyen kár, hogy varjú vagy!’. Ennyi erővel a Bóbitát is nyomhatták volna.

Szóval, megírtam a cédét, betáraztam a kocsiba, majd minden nap, amikor odamentem meg visszajöttem, felcsavartam a potmétert, padlóig nyomtam a kanyargós utakon a gázt - és visszautaztam az időben. Az ügyfélnél úgy kellett letörölgetnem a szám széléről az adrenalint.

A szakmai részről most nem írnék sokat. Megvolt.

Utána viszont két délutánt is azzal töltöttem, hogy a fényképezőgépemmel bebarangoltam a várost.

A város perifériája volt - nekem a központ. 1978-ban valamiért nem volt hely az iskola (Irinyi János Vegyipari Szakközépiskola) fiúkollégiumában, így a komplett induló évfolyam összes fiú kollégistáját lerakták a 105-ös szakmunkásképző kollégiumába. Erről mondjuk tudnék mesélni... illetve fogok is. Helyileg kint voltunk a BVK kapujánál, egy munkásszálló, egy Lombik étterem, egy Hotel Polimer, a Tűzoltóság, a buszpályaudvar és egy pici melós lakótelep társaságában. Maga a város jó nagy sétányira volt tőlünk, az iskola konkrétan olyan három kilométernyire.

Egy kis bolt. Itt költöttük el pénzünk nagy részét. (Már amikor nem könyvre és hanglemezre ment.) Szobatársam egyszer száz forintnál nagyobb bevásárlást csinált. - Krőzus! - háborodtunk fel. Évekig beszédtéma volt ez a hatalmas pazarlás. (150 forint volt az átlagos havi zsebpénz.)

Aztán a BVK buszpályaudvara. Csak azért nem mondom, hogy minden nap itt indult, mert igazából a Lombik étteremben. A buszpályaudvar a második helyszín volt.

Kivéve azt a heti két napot, amikor Sajóbábonyba jártunk ki. Ott ugyanis már reggel hatkor beöltözve kellett megjelennünk a gyárban. Kiszámolhatod, mikor kellett kelnünk. Na, akkor még nem volt nyitva a Lombik. Ilyenkor vagdalthús konzervet ettünk kenyércsücskökkel. Megjegyzem, a Lombikban félelmetes méretű kenyércsücskök teremtek.

És akkor, ha már szóbakerült, jöjjön maga a Lombik étterem. Most meglepően néptelen volt. A mi időnkben az alkeszok és a melósok rendszerint kint söröztek az épület előtt, a virágtartó betonkerítésre ülve.

A jó öreg önkiszolgáló rész. Rögtön az ajtó mellett jobbra volt egy süteményespavilon - ott szoktam bevinni a kiegészítő kalóriákat, ha éppen a menü nem volt az igazi. Ilyesmi márpedig sűrűn fordult elő. A helyiség hátsó traktusában látható a tálca-beadó: ott hajigálták be néhányan egyszer a büdösre rohadt rántott tonhalakat. Istenem, olyan jó, kézigránátos fogásuk volt. Akkoriban a konyha felől középen ketté volt osztva egy korláttal az étterem: a túlsó felén volt a kajajegyes részleg, baloldalt elől pedig az általános étterem részleg. Oda is sokszor betértem kalóriapótlásra, kedvencem a jó zsíros sült krumpli volt, sok kenyérrel. (Igen, a gigantikus csücskök.)

Intermezzo - Lombik és környéke

Középiskola, 1978-82. A kies Kazincbarcikán. Csak tudnám, mi a fene evett engem abba a városba. Egerből. A középiskolák városából.

Bár utólag azt mondom, megérte. Csak így tudtam kiszakadni a kicsit mindenre túlságosan is rátelepedő szülők hatása alól.

Na, szóval Kbarcika. Vegyipari szakközép a város egyik végében, mellette a kollégium. Ahol nekünk nem jutott hely, így az évfolyam összes fiú hallgatója lekerült a szakmunkásképző kollégiumába. Gyakorlatilag városon kívülre keveredtünk, le a BVK melletti munkástelepre. Tudom, akkoriban még Berente is a városhoz tartozott... de aki ismeri a terepet, az tudja, hogy a BVK környéke egy senkiföldje a városközponttól cca 3 kilométerre, a városon kívül. Úgy is nézett ki.

Ebben a barátságos idillben volt mindenek központja a Lombik. Nemcsak kocsma volt, hanem all-in-one. Eleve két bejárata volt, közvetlenül egymás mellett. A bal oldali vitt a lepra kocsmába. Olyan Bólya-féle akváriumot kell elképzelni. Mocskos üvegfal, a földön tócsák - a klotyi környékén elég gyanús szaggal -, a pulttól nem messze kasszírnő trónolt, nála kellett blokkoltatni és csak akkor mehettünk sorbaállni a pultnál.

Persze ez akkoriban nem volt olyan nagy dolog. Még a Kbarcika-Miskolc vonalon járó csuklós buszon is volt egy kis bódé, beágyazott jegyeladó kalauznő droiddal.

A másik ajtó egy folyosóra vitt, ahonnan két további ajtó nyílott: a jobb oldali egy I.(!!) osztályú étterembe, az egyenesen továbbmenő pedig egy hodályba, ahol egy osztályon aluli önkiszolgáló étterem üzemelt. A hely pikantériáját az adta, hogy az első osztályú étterembe is ugyanabból a minősíthetetlen konyhából hordták a moslékot.

Nekem szószerint ez volt a második otthonom - pedig akkoriban még nem is szeszeltem. (Olykor vasárnap ebéd után megittam egy üveg sört a talponálló részlegben. Ez is éppen elég rizikós volt, közvetlenül a koli mellett.) Ja, igen, nem mondtam még, hogy a kollégium és a műintézmény gyakorlatilag szomszédosak voltak - csak egy vékony munkásszálló választotta el őket.

Nekünk ez volt az a hely, ahol kezdődött a reggel (avas hagymás tojásrántottával, melytől végigböfögte az ember a napot), ez volt az a hely, ahová futva beértünk délután (mivel csak fél háromig adtak kaját, nekünk meg a sok kilométerre lévő iskolából kellett odaérnünk) és jórészt itt töltöttük a délutáni szabadidőt is (19.00-20.00 között volt szabadon beosztható időnk, ami - tekintve a távolságot - ahhoz baromi kevés volt, hogy bemenjünk a városba). Inkább a vacsora(?) romjai felett beszélgettünk. (Már aki lement. Lehetett gyíkhús konzervet is kérni helyette.)

Mond az még valakinek valamit, hogy májashurka konzerv?

A konyha? Én gyakorlatilag itt szoktam rá a sült krumpli - kenyér kombóra. Miután az ebédet undorral visszahajigáltuk a tányérbeadóba (a rohadt rántott halat ugye szószerint is, a férgekkel együtt főzött babfőzeléknek sajnos nem volt jó fogása), átmentem a fizetős részlegre és vettem három forintért sült krumplit és kenyeret. Mert enni azért kellett. Ha éppen luxusigényeim voltak, elővettem a zsebemből a gulyáskrémet és nyomtam rá egy adagot. Utána átsétáltam a talponállóba, ittam egy citrom gyöngyöt és boldog voltam. Akkoriban ezt még sokkal olcsóbban el lehetett érni.

Mostani szemmel furcsa lehet, hogy senki sem lázadozott ez ellen a hely ellen. A magyarázat abban rejlik, hogy a hely semmivel sem lógott ki abból az életformából, amelyikhez akkoriban szerencsénk volt. Az egész szakmunkásképzős koli egy igénytelen, élhetetlen, bizarr szarkupac volt - beleértve a tanárokat is. Egyedül a mi nevelőtanárunk mutatott emberi vonásokat, a többire erős eufémizmus lett volna használni a homo sapiens jelzőt. Némelyikre még a homo erectust is.

Jöjjenek a sztorik:

Jó időben hétvégenként délután kikéredzkedtünk focizni.

A hétvégék... azok roppant hangulatosak voltak. Hazautazás havonta egyszer járt. Ha valakinek sokat sírt a szája, akkor elengedték, de nem győzték hangsúlyozni, hogy ezzel mástól vette el a helyet. Istenbizony, mintha laktanyában éltünk volna és tartani kellett volna a harckészültséget. (Egyébként valószínűleg ezért nem viselt meg a katonaság; elviselhetőbb hely volt, mint a középiskolás kollégium.)

Aki maradt, annak szombat/vasárnap délelőtt szilenciumon kellett ücsörögni. (Pontosabban, a négy évből kettőben a szombat még oktatási nap volt.) A szilencium - aki esetleg nem tudná - abból állt, hogy be kellett vonulni egy közös tanulóhelyiségbe és nevelőtanár (mwhaha) felügyeletével

Ami Emőke esetében azt jelentette, hogy nézhettük a hátát, meg a lendületesen mozgó jobb vállát. De erről majd később.

három órán keresztül tanulni. Ez volt számomra a legnagyobb motivációs hajtóerő - ugyanis nem volt annyi hely a tanulóban, hogy mindenki beférjen, ezért minden szobában a legjobb tanulónak engedélyezték, hogy a szobában tanulhasson. Ezt gyk. minden évben megcsíptem. Hétközben ugye 4-7 között, hétvégén 9-12 között, amíg a többiek a tanulóban szoptak, én a szobában olvasgattam, rajzolgattam vagy egyáltalán fel se keltem. Arra kellett csak figyelnem, hogy az asztalon ott legyen kikészítve a tananyag és legyen készen egy mese, hogy éppen megfájdult a fejem, azért dőltem le. (Időnként ugyanis körbejártak ellenőrizni a tanarak.)

A mi nevelőtanárunk volt a sportfelelős, soha nem is volt probléma a labdaszerzés. Illetve egyszer igen, amikor a nevelőtanár hazautazott és egy ideiglenes tanár ugrott be helyettesíteni.

Bekopogtunk a szobába. Kijött egy torzonborz vörös hajú, gondozatlan, torzonborz vörös szakállú figura.

- Vörös tanárúr vagyok - közölte. Szemeiben enyhén vibrált az őrület. - Mit akartok?

- A focilabdát szeretnénk elkérni.

- Milyen focilabdát?

- Bőr. Meg olyan gömbölyű. Azzal szoktunk focizni. Hétvégenként. Darai nevelőtanár úr szokta ideadni - raktuk össze többen.

- Aha. Én semmi ilyenről nem tudok - közölte. Majd hirtelen felizzottak a szemei.

- De félelemre semmi ok! ÉN, Vörös tanárúr meg fogom oldani! - jelentette ki határozottan.

Látva rajtunk a kételkedést, egyre jobban felhergelte magát.

- Nem hiszitek, mi? ÉN VÖRÖS TANÁRÚR VAGYOK!! - ezzel letépte magáról az inget és mindkét öklével elkezdte verni a mellkasát.

- Én Vörös tanárúr, amit megígérek, azt teljesítem, bármi is jöjjön közbe! Ha nektek labda kell, én vagyok a ti emberetek. Lesz labda!! - ezzel becsukta az ajtót. Soha többet nem láttuk. A labda egyébként ott volt az asztala alatt.

A hapi viszonylag hamar eltűnt a kollégiumból - amit senki sem értett, mert ezzel a szellemi színvonallal simán lehetett volna akár igazgató is. Lehet, hogy pont ezért rúgták ki.

Szemben Emőkével, aki a tanári kar oszlopos tagja volt és maradt is. Egy vékony, alacsony, konszolidált kinézetű, jó negyvenes, halk szavú tanárt kell elképzelni. Szinte állandóan öltönyben járt. Egy hibája volt csak: imádott maszturbálni és ebben a hobbijában nem igazán zavarta, hogy esetleg emberek is voltak a környezetében. Profi módon tudta elrendezni a dolgot nadrágon keresztül. Zsebrevágta a kezét és valószínűleg meg sem fordult a fejében, hogy kívűlről is látszik, amit csinál. Az teljesen természetes volt, hogy állandóan a ‘H’ betű alakú kollégium azon részén tapadt az üvegfalra, ahol át lehetett látni a női oldalra - de időnként iszonyúan el tudott felejtkezni magáról. Oldalazott a fal mellett és nekiment annak a diáknak, aki a falhoz támaszkodott. Odasasszézott a pingpongasztal környékére és mivel a célpont onnan volt jól látható, így lecövekelt - az sem zavarta, hogy a két játékos ott ugrándozott körülötte.

Mintahogy az is természetes volt, hogy az ember óvatosan közlekedett, ha nem égett a lámpa a közös tanuló-helyiségekben: onnan jól lehetett látni a női szárnyat és Emőke ilyen helyekre szeretett bevackolni.

Ettől eltekintve jó fej volt, nem sok vizet zavart.

Utolsó évben került oda egy másik tanár, Kiskodzsek. (Nagykodzsek volt az igazgató.) Ez még egy viszonylag normálisabb fazon volt. Úgy az ötvenes éveiben járt és marhára nem érdekelte az egész.

Vele jártunk egyszer furán. A téli szünet előtti utolsó este volt. Négyen laktunk egy szobában, vettünk két üveg pezsgőt, előszilveszterezendő. Éppen azt kortyolgattuk, a bagósok kint lógtak az ablakban, amikor kopogtak. Gyorsan eltűntettünk mindent, a poharakkal, üvegekkel bevetődtünk a takaró alá, majd valaki kinyitotta az ajtót. Kiskodzsek volt, jött körbevizitálni. Lenyomott valami hülye beszédet, de senki sem figyelt rá, mert észrevettük, hogy a pezsgősdugó ottmaradt a szoba közepén. Gyakorlatilag a tanár lába előtt tíz centivel. A fazon kiment és ahogy becsukta az ajtót, ketten vetődtek a szélső ágyakból a dugóért. Jól el is bökték, mert összekoccant a fejük és ottmaradtak a földön. Erre a zajra lépett vissza a tanár. A két srác ott jajgatott a földön, kezeikben a pezsgősüveg, közöttük meg ott vigyorgott a dugó. Kiskodzseknek egyből fülig ért a szája.

- Ne kispályázzatok, fiúk - legyintett és odaült az üresen maradt ágy szélére - Nyugodtan csináljátok, ami belefér.

- Tanár úr kér egy pohárral? - jött a bátortalan invit.

- Jó hogy.

Aztán elmesélte, hogy azért szeret felénk járni, mert ez még istenes környék. Aznap este a szakmunkásképzősök üres üveggel akarták agyoncsapni, pusztán azért, mert be merészelt nyitni a szobájukba.

És tényleg. Nem csak a tanárok voltak durvák (élükön az inkompetens igazgatóval), hanem a diáksereg is képviselte rendesen a környező bányászfalvak szociális összetételét. Az teljesen természetes volt, hogy egy évfolyamtársamat, aki időnként beszólt nekik, bevitték egy szobába, néhányan lefogták, az egyik hapi meg kiverte a farkát.

Volt olyan tréfálkozási módszer, hogy egy reklámszatyorba beletettek bármit, rákötöttek egy madzagot, leeresztették egy emelettel lejjebb, megkocogtatták vele kívülről az ablakot, majd amikor kihajolt valaki, megnézni, mi ez, felülről ráborítottak egy kübli vizet. Kellemes, a helyhez méltó időtöltés volt.

Volt egy erőszakos tanár. Sajnos a rendes neve már nem jut eszembe, mi Bajusznak hívtuk. Fiatal, kisportolt fazon volt, kicsit kerek képű, bajszos (naná), félrefésült hajú. Meggyőződése volt, hogy ezzel a csürhével csak nyers erővel lehet bánni. Valahol megértettem.

Éppen a mi szobánkban adta ki a parancsait, amikor megkocogtatódott kívülről az ablakunk. Mi már tudtuk, mi fog következni és kíváncsian vártuk az eseményeket. A tanár kinyitotta az ablakot, utána csak annyit hallottunk, hogy ‘placcs!’, majd a hapi becsukta az ablakot, hanyag kézmozdulattal helyére lökte a csuromvizes haját, foga között odavetette, hogy “mindjárt jövök” és kiviharzott. Valamivel később hallottuk, hogy eggyel följebb beszakadt egy ajtó - mely reccsenést némi dübörgés követett.

Ezzel vége is lett ennek a játéknak.

Persze maradt még más fajta éppen elég.

Teljesen rendszeres volt, hogy pusztán heccből benyitogattak a klotyikba és nyakonöntötték hideg vízzel a bent ülőt. Zár sehol sem volt. Mondjuk én három méter madzagból összedobtam egy hevenyészett zárat (hurok a kilincsre, madzag átdobva a gázcsövön, visszahurkolva a kilincsre), engem nem zavartak. (Első alkalom volt, hogy megtapasztaltam az ész győzelmét a brutalitás felett.) Habár engem egyébként sem zavartak, visszafogott voltam, nagyobb darab voltam... és volt egy rádiósmagnóm, amit kölcsön lehetett kérni. Miken múlik időnként a túlélés.

Persze akkor még makkegészségesek voltunk. Ha akartunk volna sem tudtunk volna megbetegedni.

Pedig volt olyan, hogy nagyon is akartunk.

Hideg tél volt. Az iskolai rendelőben ücsörögtünk. (Mivel mi nem a saját iskolánk kollégiumában laktunk, így a kollégiumi orvost csak sürgős esetben használhattuk.) Még egy csomóan voltunk hátra, amikor az orvos közölte, hogy befejezte mára a rendelést, menjünk haza. Kb. kilencen voltunk a lenti koliból, akik nem tudták, mit csináljanak. Végül megegyeztünk, hogy ez majdnem olyan, mintha betegállományba vettek volna minket - tehát lemegyünk a koliba és pár nap múlva visszajövünk a dokihoz, hogy meggyógyultunk. A szituációt nem kicsit cifrázta, hogy egyikünk sem volt beteg - mindenki csak bepróbálkozott.

A gond ott kezdődött, hogy a kollégium portásának feltűnt, hogy fényes nappal kilenc diák masírozott be az ajtón. Riadóztatva lett a teljes kollégiumi vezetőség. Elég hitetlenkedve fogadták, hogy az iskolaorvos nem adott semmilyen papírt. Végül a dirihelyettes kitalálta a megoldást: biztosan járvány van. Kiürítették az egyik tanulót. Ágyakat hordtak be és oda kellett költöznünk. Ránk uszították az egyik asszisztensnőt, aki állandóan ott sertepertélt közöttünk. Baromi nehéz volt napokig kollektíven betegséget szimulálni, miközben árgus szemek figyeltek minket. Tipikus Waczak-szálló hangulat volt. Éjszakánként kitártuk az összes ablakot, eltoltuk az ágyakat és a kialakított futófolyosón róttuk a köröket egy szál alsógatyában. Aztán amikor eléggé leizzadtuk magunkat, kihajoltunk az ablakon a jéghideg éjszakába és nagy levegőket vettünk. Az asszisztens gyógyszerei nagy kupacokban lapultak az ablak alatti fűben. Csak úgy nyeltük a hideg vizet.

Soha olyan egészségesek nem voltunk, mint akkor.

Tudtuk, hogy ha nem leszünk betegek addigra, amikorra vissza kell mennünk az iskolaorvoshoz, abból nagy botrány lesz. Végül letelt az egy hét. Makkegészségesen vonultunk az iskolaorvosi rendelőbe - ahol Fortuna istenasszony személyesen várt bennünket. Ez alatt az egy hét alatt cserélték le az iskolaorvost. Az új szó nélkül elhitte, hogy a régi kiírt bennünket. Simán megkaptuk az igazolást.

De nem mindig sikerült ilyen frappánsan megoldani a helyzetet. Egyik reggelen annyira szarul voltam, hogy csak a kollégiumi orvoshoz tudtam levánszorogni. A sintér igazodott a helyi körülményekhez - ugyanolyan tapló volt, mint a nevelők. Az asszisztens kiszórta a lázmérőket, mindenki kezelte a sajátját. Három perc múlva bekérték - de az én higanyszálam már ekkor lenyomta a műszer kupakját. Jött is ki egyből ordítva az orvos. “Hogy ilyen szerencsétlen szimuláns, mint én, hogy merészeli betenni ide a lábát. Hogy ennyi idő alatt nem mutathat ennyit a lázmérő. Ha már dörzsölöm, ennyi eszem lehetne. Azonnal takarodjak iskolába.”

Elmentem. Cefettül rosszul voltam, de az iskolaorvos már nem rendelt. Végignyomtam a napot, majd mentem vissza a koliba. A bejáratnál már ott várt a vésztörvényszék. Élén az igazgatóval, akiről a legnagyobb jóindulattal sem tudok mást mondani, mint hogy olyan ember volt, akire nemhogy egy kollégium, de egy féllábú, dögrováson tengődő, csontjáig rohadt bakkecske vezetését sem lehetett volna rábízni. Egy bivalyforma nagydarab kopasz öregembert kell elképzelni. A szemei állandóan kidülledtek, ahogy próbált olyan bonyolult dolgokat összehozni, mint mondjuk egy értelmes mondat. Ez a négy év alatt egyszer sem sikerült neki. Balszerencsénkre állandóan próbálkozott, ugyanis a hangosbeszélő mikrofonja a szobájában volt. Rendszerint belekezdett egy mondatba, belezavarodott, nekifutott még egyszer, aztán megint... végül belevágott a következőbe - hasonló sikerrel. Az igazgatóhelyettes egy ötvenes nő volt, akinek nem azért nem írom le a nevét, mert nem érdemelné meg, hanem azért, mert nemes egyszerűséggel elfelejtettem. Ez a nő okos volt - és gonosz. Az igazgató árnyékában szabadon játszhatta kisded játékait. Harmadikként a nevelőtanárom volt odarángatva. Mint mondtam, egyedül ő bírt emberi vonásokkal az egész tanári karban - nem kis mértékben adta vissza optimista hitemet az a tény, hogy egy évvel utánunk már ő lett az új igazgató.

Na szóval, már vártak rám és berángattak az irodájukba. Hogy az orvos feljelentett. Hogy engem most ki fognak csinálni. Az első lépést ezügyben igazgatónk tette, aki nekiállt egy szónoklatot rögtönözni, a maga közvetlen stílusában. Tudtam, hogy ez a halálos ítélet. Arcomon lázrózsák égtek, de az igazi fájdalmat lüktető agyam mérte rám. Én már a Galaxis útikalauz megjelenése előtt pontosan tudtam, milyen érzés a vogonok felolvasását hallgatni. Aztán jött a nő, aki előadta ugyanezt magyarul. “Hogy az ilyen emberek, mint én. Hogy mit szólnak ehhez majd a szüleim”. Meg ilyenek. Én csak ültem ott és alig láttam őket. Ekkor adták át a szót a nevelőtanárnak, aki azzal kezdte, hogy “ööö, nem kéne megmérni a gyerek lázát, most?”. Megmérték. 38.9 volt. Bocsánatkérés viszont nem. De legalább nem rúgtak ki. Ekkor legalábbis még nem.

Én tipikusan jó tanuló, példás diák voltam. Negyedik év második félévében kezdtem belekóstolni a ‘jóba’. Cigi, gonosz italok... és ekkoriban tűnt fel, hogy bizonyos embertársaimnak más az anatómiája. A változás drámai volt. Az éltanulót, a tanulmányi versenyek legendás hősét év végére kétszer rúgták ki ugyanabból a kollégiumból.

Mivel közös érettségi-felvételit csináltam, így a májusi írásbeli érettségi nekem egyben felvételi is volt. Nem is sikerült rosszul. Ezt megünnepelendő öten az osztályból - három fiú, két lány - kivonultunk aznap délután egy lankás domboldalra. Vittünk pár sört, egy kis töményet és nagyon kellemesen töltöttük az időt a későtavaszi finom napsütésben. Majd visszaértünk a kollégiumba és már a portán várt az igazgató.

- Hol voltatok ma délután, szilencium időben?

- Ember, mi ma délelőtt érettségit írtunk. Egyetemi felvételit írtunk. Tudod egyáltalán, mi az? Ki a fene nem szarja le a tetves szilenciumodat ezen a szemétdombon? - ezt kellett volna mondanunk, de annyira hirtelen jött az egész, annyira nem tudtunk belehelyezkedni újra ebbe a nyomorult miliőbe, hogy csak hallgattunk. Végül közölte, hogy az év hátralévő részében nem akar már minket látni az épületben - és ezt vehetjük szóbeli kirúgásnak is. A maradék idő pont az érettségi felkészülési szünet volt, így szüleim örömmel vették tudomásul, hogy megváltoztattam a szándékomat és nem a kollégiumban akarok tanulni, hanem otthon. Praktikusan jobb lett volna a koliban, mert ott megvolt minden tananyag, otthon meg, jó messze mindenkitől, bizony nem. És akkoriban nemhogy internet, de telefon sem volt.

Az már a sors iróniája, hogy a szünet nagy részét az egri kórház intenzív részlegén töltöttem. (Nyugi, csak azért, mert ott volt szabad ágy. Egyébként szájsebészeti kivizsgálásra fektettek be, három hétre. Jópofa volt, ahogy a balesetesek hörögtek ott mellettem.)

No, mindegy, a szóbeli előtt még visszamentem a koliba. Szerencsém volt, nem találkoztam egy vaddisznóval sem. Bent aludtam, másnap lenyomtam az érettségit, hédereztem még egy napot, amíg a többiek nyomták - és az utolsó napon buktam le. Kifelé menet futottam össze az igazgatóval.

- Te mit keresel itt? Hogy mertél bejönni?

Én meg csak néztem rá, mint a sírásó a renitens zombira. Aztán legyintettem egyet és otthagytam a francba. Egy haverral hozattam ki a sporttáskámat és utaztam haza.

Nyáron ugyanaznap kaptak a szüleim két levelet. Az egyikben közölték, hogy szemük fényét, egyszem fiacskájukat felvették a Veszprémi Egyetemre. A másikban meg rájuk parancsoltak, hogy juttassák el azt a brigantit az egy hét múlva kezdődő kollégiumi fegyelmi tárgyalásra, mert hivatalosan is ki akarják rúgni.

Azóta nem jártam arrafelé, szóval nem kizárt, hogy az a bizottság még azóta is ott ül és várják, mikor jelenek meg.

Fősodor

Maga a kolesz teljesen lepukkadt. Mármint az épület. A környezet nem, a természet elkezdte visszavenni azt, ami az övé volt, rendesen benőtték a fák és a cserjék az udvart. Az egykori főbejárat már lánccal-lakattal le volt zárva, alig lehetett látni azt az udvarrészt, ahová állandóan lezavartak csikket szedni.

Ha elindultunk az iskolába, akkor először a Lombik mellett sétáltunk el, majd jobbra feltűnt egy óvoda. Már itt, kint a rák farkán is látszott egy tipikus barcikai jelenség: az igényesség az építőiparban. Szocreál, meg minden, persze... de azért csak odabiggyesztettek valami mintát, valami képet, valami reliefet, sgrafitot a falakra. Hogy ne legyen olyan egyhangú. Ez a vonulat halt ki a későbbi lakótelepeknél.

Aztán a kanyar, ahol a sofőrök döntötték a csuklós Ikaruszokat.

Mond az valakinek valamit, hogy Ikarus 180?

Amikor azt írtam, hogy ebben a kanyarban mindig volt busz, akkor nem túloztam. Erre járt fel a Miskolc-Kazincbarcika buszjárat és az egyszem 6-os buszvonalat kivéve erre vezetett az összes helyi járat útja is. Ja, és ezeken volt beépített kallerbox. Rendszeresen itt utazott egy széle-hossza egy kalauznő, akitől vagy jegyet vettél, vagy mutattad a bérleted. Élő szövet drótvázon.)

Bekanyarodtunk az iskolához. Hoppá. Itt valami árulás történt.

Ugyanaz az árulás, amiről már Egerrel kapcsolatban is írtam. A város fejlődik, átalakul - és eltűnnek azok a helyek, azok az épületek, amelyek az emlékeimben éltek. A gyalogút még tartja magát. Ezen az úton mentünk végig négy éven keresztül napi kétszer, amikor vonultunk az iskola felé. Csakhogy akkor ez a járda már az iskola területén belül volt. Egész konkrétan volt egy kerítés, azon kapu és a kapun keresztül jutottunk be a járdára. Baloldalt egy nagy mező terült el, természetesen nyoma sem volt se közútnak, se bevásárlóközpontoknak.

De előresiettem. Mielőtt elmennénk a régi iskolaépületig, nézzük meg a volt főiskola (VAFK - Miskolci Nehézipari Egyetem Vegyipari Automatizálási Főiskolai Kar) épületét. Nyilván bementem. Ha az ember kellő határozottsággal közlekedik, bárhová beengedik. Még fényképezőgéppel is. Ma ugyanis már _ez_ az Irinyi középiskola épülete, az én régi iskolámban pedig zeneiskola működik.

Akkoriban vendégként jártunk át a fősulira. Mindenféle egyezségek voltak: a szakközepes fiúk használták az ő tornatermüket, ők használták a mi jóval modernebb termünket. (Nem is láttam máskor belülről, csak ballagáskor.)

Érdekes módon a vegyi laboratóriumok is itt voltak. Ezt már akkor sem értettem. Viszont ugyanazok a laborok még szépen muzsikálnak ma is. Az egyik előkészítőnek nyitva volt az ajtaja, bekukucskáltam: semmi sem változott. Sajnos éppen jöttek, így fényképezni már nem maradt időm. Utána viszont vigyorogva szöktem be a mérlegszobába. (Ez ugye egy olyan spéci csillapítással épített helyiség, ahol analitikai pontosságú mérlegekkel méricskélgettünk a gyakorlatok során). Túl sok időm itt sem maradt, itt is lépteket hallottam, így gyorsan fényképeztem: el is csesztem a képet. Erről lemaradtatok.

És persze a büfé.. Mivel a sulinkban nem volt, így a legtöbbször ide jártunk át nagyszünetben (no meg a Finom Pékáruk boltba lángosért), illetve labor napokon egész nap.

Mondanom sem kell, a főiskolára jövet-menet kizárólag a hátsó kaput használtuk. Rövidebb is volt erre az út, meg az ember kerüli a portásokat, ha lehet. Az iskolai legendárium szerint a fiúkollégisták egyik éjjel erre a hátsó teraszra vitték fel az egyik masszívan utált tanár Trabantját.

A terasz mellett a tornaterem. Itt, ezen a gyepes területen dobáltam a vasgolyókat, egy súlyosan kövér csaj társaságában. Ezt nevezték atlétika edzésnek.

A középsuliban ugyanis kötelező volt valamit sportolni. Három lehetőség közül választhattunk: foci, tájfutás és atlétika. Az első csak a kiválasztott tíz ember számára létezett, oda esélyem sem volt bekerülni. A tájfutásnak már a neve sem tetszett túlzottan, így maradt az atlétika.

Ennek ellenére voltam tájfutóversenyen is. Futni mondjuk tényleg nem szerettem, de az erdő szeretete győzött. Na meg az, hogy az edző a nyári kötelező laborgyakorlatról kért el minket egy hétre.

- Józsi úr, maga már profin kezeli a bürettát, egész biztosan nincs szüksége erre a gyakorlatra - mondta Zoli bácsi, az edző.

Egy hét ODMT Aggteleken. Majd egyszer megírom azt is.

A technikám félelmetes volt: futás helyett végigsétáltam a távot. Pusztán azzal, hogy nem tévedtem el, így is a középmezőnyben végeztem, megelőzve nem is kevés futóbolondot.

Heti két alkalommal volt atlétikaedzés. Engem, a méreteim alapján súlygolyóra itéltek. Valahogy nem nézték ki belőlem az agár tipusú futóversenyzőt. (Megjegyzem, rövidtávon meglepően jó sprinter voltam. De a hosszútáv... mondjuk a 400 méter... az már nem az én asztalom volt.)

Innen a kollégium és a menza felé visz az út. Az iskolából mindenki itt kajált, csak mi, a Lombikba száműzöttek nem. Mondanom sem kell, hogy a kaja minősége legalább egy nagyságrenddel jobb volt itt, ráadásul nekik nem kellett hatodik óra után soványmalacvágtában keresztülrohanni a városon, hogy kapjanak még enni.

A menzával egybeépült a kollégium. Most mit mondjak: közvetlenül az iskola és a menza mellett, bent a város közepén, ott ahol az élet is zajlott, jóval intelligensebb emberek között... úgy azért elviselhetőbb volt az élet. Nekünk például este hét és nyolc között szabadprogramunk volt, de pont annyira voltunk kint a városból, hogy egy óra alatt meg se tudtuk volna járni a távot. Így a szabad óránkat is a koszvadt kollégiumban voltunk kénytelenek eltölteni.

Aztán az iskola. Célegyenesbe fordultunk. Az út jobb oldalán az egykori alma mater, az út pedig... az az ezerszer végigjárt, átkozottul jól ismert út. Még ma is tömérdek beszélgetésre emlékszem, melyek itt, a híd korlátjának támaszkodva estek meg.

Ne lepődj meg, nem tévedtünk el. Bal oldalon nem a diósgyőri acélgyár egyik lerobbant épülete látható. Az út bal oldalán helyezkedett el a vegyipari gépészek műhelycsarnoka. Ebből mostanra már csak romok maradtak. Még egy emléktábla sem hirdeti, hogy egy nyári hónapon keresztül itt reszeltem síkba egy kalapácsfejet.

Húztam, húztam... de tovább nem lehetett. Megérkeztünk. Bent vagyunk az egykori iskolában. Apró változások nyilván vannak, a mi időnkben sokkal kevesebb zongora állt a lépcső mellett, a falak sem voltak ilyen gazdagon trombitákkal dekoráltak - de a hangulat semmit nem változott. Kőlapok, mozaik lapokkal bőven borított oszlopok, a tetőről vastagon beszűrődő fény, vidám fényjátékok mindenfelé. Impozáns, nem? Amikor hátulgombolósként idejöttem felvételizni, annyira elállt a szavam a látványtól, hogy komolyan elgondolkodtam, megérdemlek-e egy ennyire szép helyet. Aztán persze megismertük egymást és ez nem vált az iskola előnyére... de maga az épület akkor is hangulatos.

Ha kimentünk a főbejáraton és egyenesen haladtunk tovább, akkor a salakos focipályára jutottunk. Erről is van sztorim.

Intermezzo - Elvenni a tanár archetipus libidóját

Tehát érettségi szünet. Mivel a kollégiumból szép finoman eltanácsoltak, így otthon terveztem eltölteni ezt az időszakot. Igenám, de előjött egy meglehetősen ritka allergiás reakció a számban: a nyálkahártyám mindenhol felhólyagosodott, nem is kicsit. Nemhogy rágni, nyelni sem bírtam. Az egri szájsebészeten nagyon örültek nekem, álíítólag ez annyira ritka betegség volt, hogy még nem is nagyon tudta tanulmányozni senki. Naná, hogy egyből befektettek a kórházba, hogy végignézhessék, hogyan burjánzik egy ilyen gyönyörűség. Nem is lett volna ezzel semmi gond, naponta néhányszor megvizsgáltak, azt meg ki lehetett bírni. Csakhogy a szájsebészetnek mindösszesen egy ágya volt, az is az intenzív osztályon. Egy hatágyas kórterembe raktak, rajtam kívül mindenféle emberek(?) feküdtek bent. A kérdőjel nem vicc, néhányan annyira gipszbe voltak csavarva, meg annyi cső lógott ki belőlük, hogy még abban sem lehettem biztos, hogy az a kupac szén alapú életforma.

Na, ebben a környezetben töltöttem 3 hetet. Ember úgy még nem tanult érettségire, mint én - a fene tudja, de ha emberek haldokolnak körülötted, valahogy megugrik a motiváció. Sajnos mindent azért nem tudtam megtanulni, néhány tételről nem volt semmi anyagom. Túlzottam nem zavart, úgy készültem, hogy majd egy nappal korábban visszamegyek, belógok valahogy a koliba és kérek füzetet, aztán megtanulom a hiányzó anyagokat.

Majdnem így történt. Tudni kell, hogy én - és még hat osztálytársam - ún. KK felvételit csináltunk. Ez azt jelentette, hogy mind Miskolcról, mind Veszprémből lejöttek megfigyelő tanárok és a szóbeli érettségi egyben a szóbeli felvételi is volt.

A mi osztályunknak két nap volt megadva szóbelire. Én ugye, a P betűvel, biztos voltam, hogy a második nap kerülök sorra. Úgy terveztem, hogy az ünnepélyes megnyitó után tekerek vissza a koliba és megtanulom a kimaradt tételeket. Erre lement a megnyitó - és közölték, hogy a KK-sok már ne is menjenek ki a teremből, velük kezdenek. Őszintén szólva, nem is tudtam volna... a lábam perceken keresztül a földbe gyökerezett. Egyszerűen fel se fogtam, mekkora balhé lesz ebből. Egyszerűen még nem voltam kész a vizsgára. Nem csak komplett tételek hiányoztak, hanem a lelkierő is. Csak álltam és pergett előttem az elképzelt film: az eminens Jocikát, a szolíd, állandóan felkészült fiút, az osztály és néha az iskola büszkeségét, úgy kibasszák az érettségiről, mint macskát szarni. Pótérettségi, elbukott felvételi... gyehenna.

Aztán elkezdtük. A húzó tantárgyamból - vegyipari technológiák - olyan tételt húztam, amelyet abszolút nem tudtam. Nem volt róla otthon füzetem. Ekkor már láttam a falon a guillotine árnyékát. Szerencsére az osztályfőnök körbeszimatolt, látta, hogy baj van, jelezte a tanárnak, hogy óvatosan. A tanár nem is nagyon hagyta, hogy belemelegedjek abba a kalandos novellába, melyet felelet helyett kitaláltam - ügyes rávezető kérdésekkel elérte, hogy ott, a 4/b osztályteremben újra feltaláljam az illető technológiát. Aztán ugyanez matekból. A matektanár - Isten nyugosztalja - körbesétált és amikor látta, hogy gúvadt szemmel bámulom az üres papírt, megnézte, mit húztam: a másodfokú egyenlet megoldóképletének levezetése. Erről speciel volt anyagom, de valamiért meg voltam róla győződve, hogy ilyesmit nem fognak kérdezni. A tanár látta, hogy elakadtam, odasúgta, hogy “indulj el grafikusan!”. Felrajzoltam egy parabolát, elkezdtem koordinátageometriával kisakkozni a metszéspontokat: és anélkül, hogy bárki elmagyarázta volna, kiókumláltam a megoldóképletet.

Nem csigázom tovább az idegeket, mindegyik tantárgyból olyat húztam, mely az ismeretlen tananyagban volt. Ez egyébként mindig is jellemző volt rám: az egyetemen is rendszeresen belehúztam vizsgákon a fehér foltokba, aztán valahonnan valami ismeretlen erő szabadult fel bennem és lenyomtam egy olyan feleletet, hogy a tanárnak kettéállt a füle. Pedig a legtöbbször én sem értettem, mit beszélek. (Nem akarok rosszra csábítani senkit, de tény, hogy leginkább akkor vagyok képes valami zseniálisat produkálni, ha szorongatják a... szóval szorongatják.)

Mindenesetre az érettségin is ez történt. Kijöttem... és sokáig el se hittem, hogy túl vagyok rajta. Azt azért éreztem, hogy mindegyik jegy meggörbült. A napot az osztályfőnök koronázta meg, amikor közölte, hogy az egyetemi küldöttek véletlenül felcserélték az embereket: a miskolciak a Veszprémbe jelentkezőket figyelték meg, a veszprémiek meg a miskolciakat. Hogy elkerüljék a botrányt, úgy döntöttek, mindenkit felvesznek. Érted? Felvettek az egyetemre, az érettségi is megvolt, le van szarva, hanyasra... Valami kábulatban sétáltam vissza a koliba. A franc se vacakolt tovább az álcázással: odamentem a portáshoz és elkértem a szobakulcsot. Olyan állapotban voltam, hogy ha lett volna a környéken nagyobb vízfelület, simán kimegyek sétálni rajta.

Egyébként nem rúgtam be. Buli sem volt. Sőt, egy korty alkohol sem. Csak feküdtem az ágyamon és néztem a plafont, próbáltam elképzelni a jövőmet.

Aztán másnap, immár csövesebb ruhában, felsétáltam az iskolába, hogy erőt öntsek a még várakozókba ilyesmi mondatokkal, hogy “Ne izgulj, egyáltalán nem veszélyes, sőt, magunk között szólva, egy nagy nulla az egész”. Na jó, nem csak ilyenek voltak, ahol tudtam, még gyorsan elmagyaráztam ezt-azt.

De lement ez is... és elérkezett a várva-várt pillanat: a tanár-diák focimeccs! Négy éve edzettünk erre az alkalomra. Négy éve reszelgettük pengeélesre a tornacipőink peremét. Hiszen már mindenen túl voltunk, a tanárnak már nem volt felettünk semmi hatalma - és botor módon leállt velünk, test-test ellen küzdeni. Ha úgy felrúgtad, hogy három szaltó után állt fejjel a salakba, csak annyit kellett mondanod, hogy ‘bocs, véletlen volt’. És persze nem csak ezekről az alpári regiszterekről szólt a meccs: az esemény egyfajta kultikus szertartás is volt. Annak az embernek, akitől éveken keresztül reszkettél, pedig nem volt egy bivalytermet, de mégis, olyan szellemi erőt sugárzott, szóval annak az embernek most adtál egy kötényt, majd amikor megfordult, akkor még egyet. És az a brutális szellemi erő, mely körüllengte, huss, elillant. Jungi értelemben elvettük a libidóját . De nem csak az övét, hanem úgy általában a tanár archetipusét is.

Szóval erre készültünk, amikor beütött a ménkű: az osztályfőnöknő közölte, hogy engem ért az a megtiszteltetés, hogy a ballagáson hordozhatom az iskola zászlaját. Az a dög volt vagy harminc kiló és három méter hosszú. Mármint a zászló. Végiggondoltam, hogy tartani ezt a terhet az ünnepség alatt, aztán végigcipelni mindegyik szinten, mindegyik tantermen, utána mindegyik épületben, végül kisétálni vele a jó egy kilométerre lévő főtérig, mindezt nyári kánikulában... nem vágytam rá. És akkor még az Öltönyről nem is beszéltem.

Szüleim ezzel az öltönnyel szerettek volna nekem mérhetetlen örömet szerezni, a megelőlegezett sikeres érettségi alkalmából. Február óta járkáltam haza egy úri szabóhoz. Az Öltöny természetesen méretre készített, királykék tükörbársony öltöny volt. Nem is lett volna ebből baj, az ötlet nekem is tetszett - de a szabó a régi iskola embere volt. Azt vallotta, hogy csak az számít ruhának, amelyben rendesen van anyag. A végeredmény egy páncélozott öltöny lett. Nem ám csak úgy lehajoltam benne: rákészültem, nagy lendület, majd megpróbáltam meghajlítani a hasfalvédő lemezt. De nemcsak strapabíró egy jószág volt, hanem vastag és hermetikusan záró is. Ha belegondolsz, hogy ilyesmit az ember a már kezdődő nyárban - tanévzáró - illetve a még tartó nyárban - tanévnyitó - hord, megérezheted, mennyire volt az Öltöny praktikus ruhadarab.

És ebben kellett volna tűző napon, órákig sétáltatnom azt az embertpróbáló zászlót.

Legnagyobb sajnálatomra vissza kellett utasítanom a megtiszteltetést, lévén nemrég engedtek ki a kórház haldoklóknak leválasztott részéről - hivatkoztam letörten a nem túl régi élményre. Méltányolták, volt az osztályban egy felépítésre nagyjából hasonló srác - értsd benga - ő végül rendben meg is sétáltatta azt a fajsúlyos szimbólumot. Az ünnepség is lement rendesen, megvolt a szokásos oklevél meg könyv is. (Jólnevelt gyerek voltam, rendszeresen be-begyűjtögettem olyan dolgokat, melyek növelték a szülői elégedettséget.)

Igenám, de az ofő visszavágott. A focimeccs előtt közölte, hogy én, mivel nemrég kerültem még csak ki a haldoklók kórterméből, természetesen nem játszhatok a meccsen.

Köpni-nyelni nem tudtam. Végül hosszas alkudozás után kisírtam, hogy csak egy félidőre és csak kapusnak beállhassak. Ezt becsületesen be is tartottam, az első félidőben csak védtem. Nulla nullával fordultunk - énbennem meg fellázadt a sportember és dacolva mindennemű partvonal melletti integetéssel, a második félidőre kimentem a mezőnybe. Akkora gólt vágtam a tanároknak, hogy tíz norvég halászasszony azóta is azt a hálót stoppolja. Sajnos ők is találtak egy gólt maguknak, így döntetlennel jöttünk le. De ez érdekelt a legkevésbé - gólt rúgtam. Kötényeket osztogattam. Libidókat vettem el.

Bevonultunk az osztálytermünkbe. Pár rekesz üdítő már be volt készítve. Letéptem magamról a mezt, felszakítottam egy bambit és rágyújtottam. Kit érdekelt akkor már, hogy ez egy osztályterem? Ekkor tépte fel az osztályfőnöknő az ajtót. Gondolom, az alatt a második félidő alatt rendesen forrt benne az indulat. Látszott rajta, hogy nagy hegyibeszédet állított össze a fejében. Erre meglátta a kis eminenst egy falatnyi alsónadrágban, bagóval - és ragadozóvigyorral az arcán.

Egyből felfogta, hogy itt gyerekek nőttek fel.

Fősodor

Az iskolakomplexum a főutca végében volt. Tanítás után nálam rendszeres volt, hogy inkább végigsétáltam a városon és csak később szálltam buszra.

Az árkádok alatt az azóta megszűnt Otthon étterem bújt meg. Üresen álló épület:.Felette még ott van a felirat nyoma: Könyvesbolt. Az volt, bizony. Nem kevés pénzt hordtam ide be. Hetente háromszor-négyszer is benéztem, jött-e valami újdonság. Szerintem jobban ismertem a készletet, mint az eladók.

Amiről korábban is beszéltem. Szocialista város, szocreál hangulat... de van benne élet. Nem csak annyi, hogy odalökünk egy koszos szürke betonfalat és örülj munkás, örülj paraszt. A főutcán végig érdemes a falakat nézegetni.

Megjegyzem, tök furcsa érzés sétálni a városban. Ugyanis ha idegen városban sétálsz, mint turista, mindig érzed azt, hogy azért sétálhatsz az utcákon, koptathatod az utcakövet, mert a helyben lakók ezt megengedik neked. Hiszen ők itt laknak, míg te csak bedugtad a városba az orrod. De Barcika nekem nem ilyen. Sétálok... és érzem, hogy saját jogon koptatom a követ. Hiszen négy évig én is része voltam a város történetének. Jogom van úgy sétálni itt, mint egyike a tulajdonosoknak.

A főposta, a volt Centrum, ma Kínai áruház, a Városháza (Városi Tanács, nem mellesleg Városi Könyvtár) és a művelődési ház. Azaz a városközpont.

Tekintve, hogy az Egressy úton értem el az Egressy térre, ahol az Egressy Művelődési Ház áll, nagyon meglepődnék, ha Egressy Béni nem errefelé született volna valahol.

Később a mozi és az előtte lévő tér. A fák alatt volt a kedvenc olvasópadom. A Virágot Algernonnak című könyvet például egy ültő helyben végeztem ki itt. Hátul, a piros/sárga épületben pedig a Jóbarát étterem, akarom mondani a Jé nevű ordas kocsma bejárata van. Negyedik második félévében itt buktunk meg: négy lány és két fiú szombat délután sört ivott, miközben csak ketten múltak el tizennyolc évesek. Nyilván elkaptak a rendőrök, és senki nem foglalkozott azzal, hogy a maradék négy embernek is már csak pár hónap volt hátra a 18-hoz. Szép botrány lett belőle a suliban. Ekkor kezdtem ismerkedni a cigarettával. Az a bizonyos első cigaretta. Elég látványos, és hosszan tartó bénázás volt.

Úgy voltunk vele, hogy ha már kora délután megbuktunk, akkor aznapra tulajdonképpen van egy szabadjegyünk: hiszen feljelenteni úgyis csak egyszer tudnak. Ebből kifolyólag bejártuk a város összes kétes hírű szórakoztató egységét. (Hullamosó, Kés... meg ilyenek.)

Egész egyszerűen nem találtam azt a mozdulatot, amellyel a füstöt oda terelem a fejemen belül, ahová annak mennie kellett volna. Istenbizony, néha már a füleimen keresztül is a félrement füst jött ki. Mivel tudok roppant makacs is lenni, a legközelebbi vasárnapon kisétáltam a lakótelepre, a trafikban vettem egy doboz Milde Sorte-ot (mégse kapadohánnyal kezdjünk már) és ott, a panelházak tövében, ahol senki nem tudta, ki ez és mit akar, ott gyakoroltam a cigizést. Baromi szar volt, fuldokoltam, köhögtem - de az elszántságom is ugyanolyan erős volt. Végül a sokadik ciginél elkaptam a mozdulatot. 18 évig nem is tudtam abbahagyni.

És ha már a lakótelep, akkor Kazincbarcika skyline. Ha egy sziluettet kellene választanom, mely a legjellemzőbb a városra, ezt a sarkot választanám, a Ságvári Szalézi Szent Ferenc gimnáziumnál.. Itt ér össze a keleti modern lakótelep a városközponttal, meg az amögött lévő régebbi lakóteleppel.

Lentebb pedig a volt csajkollégium. Ahol a bibék laktak. A porzók pedig az előtte elhaladó buszról bámulták, orrukat az üvegnek nyomva.

Már kifelé megyünk a városból, vissza a BVK gyártelepre. De előtte egy újabb kedves helyszín. A híd alatt, a híd alatt, a betonhíd alatt. Ez a rész arról híres, hogy volt alkalom, amikor egy osztálytársammal úgy döntöttünk, hogy matekszakkör helyett ide vonulunk félre pálinkázni. (Már amennyiben a kommersz barack annak volt nevezhető.) Felettünk dübörgött a négysávos főút forgalma - mi pedig elszántan ismerkedtünk a körülöttünk lévő világgal.

Innen lehetett egy földúton elindulni... az erdőbe. Kazincbarcika ugyanis nem kifejezetten egysíkú város. Igen, ipara, az van. De azt se szabad elfelejteni, hogy a Bükk egészen a városközpontig nyomul be. Itt, erre a dombooldalra vonultunk ki az írásbeli érettségi után, három fiú, két lány és három sör. A helyet a lányok mutatták - közel volt a kolijukhoz. Ők kifeküdtek napozni, nekünk pedig feltűnt, hogy pont annyi fiú van, mint amennyi sör - és a szerencsés véletlenen felbuzdulva mindenki rácsatlakozott egyre. Mondom, sörre. Később a lányok rádöbbentek, hogy nem hoztak napolajat, így elhappolták a söröket és bekenték magukat a nedűvel. Nyeltünk néhányat.

Aztán ennek a pikniknek lett a vége az első kirúgás a koleszból, de ezt a lombikos sztoriban már részletesen megírtam.

Aztán alul, az egykori strand mellett vissza a sulihoz. Még egy nosztalgiaséta: kifutás. Borzasztóan utáltam, de az olvasókért mindent.

Intermezzo - Munkás és környezete

Munkás. Azért hívták így, mert olyan egyszerű, természetközeli jelenség volt.

Középsuliban ő volt a tornatanárunk. Olyan jó negyvenes redneck. Ha azt mondom, annyi esze volt, mint egy pár rongyosra taposott katonabakancsnak, azzal valószínűleg vérig is sértettem. Mármint a bakancsot. Egy borsodi bányászfaluból, Órmosbányából járt be minden nap egy csotvasz Wartburggal.

Na, azt a kocsit ismertük rendesen. Ha Munkásnak nem sok kedve volt az egész izzadós bizniszhez, akkor kiadta a jelszót: kifutás! Ekkor, lett légyen tél vagy nyár, kiszaladtunk a tornateremből, fel a Tardonai úton, megkerültük a Vegyész sporttelepet, majd a buszpályaudvar mellett vissza. Aztán volt olyan, amikor a fazon jött mellettünk a Wartburgjával és amikor dudált egyet, akkor a következő dudaszóig sprintelnünk kellett. Imádtuk. Különösen télen, a jeges járdán. Ha nem jött velünk, akkor a bejáratnál mérte stopperrel az időt és ha valaki kicsúszott belőle, akkor kezdhette előlről.

Szívet melengető élmény volt, amikor egyszer behozta kicsi fiát az iskolába. Gondolom, valakinek vigyáznia kellett rá. Mi tettük a dolgunkat, forogtunk, hörögtünk a nyújtón (ugye, ha nem volt meg a lendület, akkor bizony vágta a menetet az ifjú férfiembernek arra a szervére, amelynek funkciója éppen akkor kezdett szédítően kibővülni), pucsítottunk a szőnyegen (de most komolyan, képzeld el, amikor a 190 centi magas, 120 kilós, búgócsiga alakú János próbált talajtornán egy kötelező művészi elemet abszolválni), hogy a többi középkori kínzóeszközről (korlát, gyűrű) ne is beszéljek. Melegítettünk, nyüzsögtünk, izegtünk-mozogtunk - egyedül Munkás fiának, Olivérnek nem volt szabad mozognia. Ott kellett ülnie a fal mellett, ahová támasztották. Nyilván nem bírta ki. A tanár egy ideig türelmesen vissza-visszacipelgette a kölyköt, de egy idő után elunta.

- Na, most már kuss anyádba, Olivér! - mordult rá a picire.

Ez a mondat, így, ahogy van... ahogy egyszerre van benne az operettek világa, de a hónaljszagú prolivilág is... akkora gyöngyszem volt, hogy egyből beépült nemcsak a szókincsünkbe, de a világképünkbe is.

A magam részéről meglehetősen sanszosnak tartom, hogy Órmosbánya környékén van valami sérülés a világ szövetében, mert osztálytársunk, aki szintén onnan járt be, szinte teljesen az ifjúkori kiadása volt hősünknek. Nagy jelenet volt, amikor találkoztak.

Első tornaórán felállt a tornasor. Mindenkinek be kellett mutatkoznia. Előreléptünk, mondtunk pár szót magunkról. Istvánra került a sor.

- István vagyok Órmosbányáról - mondta.

Munkásnak egyből felcsillant a szeme.

- Hinnye! Pedig nem is vagy ismerős. Hogy hívják apádat?

- István.

- Ja, akkor már ismerlek!

A sorban néhány embernek megroggyant a lába.

- Mondjad már, hol laktok?

- XY utca.

- Nem ismerős. Hogy néz ki a házatok?

- Olyan téglás.

- Ja, akkor már tudom!

Szájszélek harapódtak be. Úristen, milyen lehet az az utca, ha ennyiből be lehetett azonosítani a házat?

István egyébként kifejezetten jóindulatú srác volt, de valószínűleg mélyen átaludta azt a hetet, amikor az észt osztogatták. Szinte szótlanul, bika komorsággal rótta a középiskola éveit. Volt benne egyfajta makacs dac, mellyel gondolkodásbeli hiányosságait próbálta leplezni. Ebből a mixből érdekes történetek kerekedtek ki. Az még az egyszerűbb esetek közé tartozott, amikor a magyartanárnő azon gyanúsítására, miszerint esetleg nem olvasta volna el a kötelező olvasmányt, megsértődött, majd amikor felszólították, hogy foglalja már össze a tartalmát, felállt, nagy levegőt vett és belevágott: Victor Hugó: Nyomorékok. A tetszésnyilvánítás viszont belefojtotta a szót.

Ezzel szemben fizikaórán a tanár kegyetlenül kicsavarta a szituációból az utolsó csepp helyzetkomikumot is.

Tamás tanár úr az első években tanított minket. A negyvenes éveiben járt, hihetetlenül élénk szemei gonoszkodásra, iróniára állandóan hajlamos szellemet jeleztek. Nemcsak megjelenésében hasonlított Sándor György humoralistára, de stílusában, humorérzékében is. Nem is titkoltan tartotta egyik példaképének.

A táblánál István felelt. Valamilyen képletet kellett volna levezetnie. Az egyenlet valahogy össze is állt, már csak alakítgatni kellett volna. De az istennek sem akart rendeződni. István időnként bátortalanul megjegyezte, mit fog csinálni. A tanár fásultan bólintott. Aztán István tétova fejvakargatások közben erőszakolt egyet-egyet az egyenleten.

Így telt el az első félóra.

A tanár ekkor már teljesen hátrapucsított a széken, a felsőteste gyakorlatilag feküdt az asztalon.

Aztán István egyszer csak kijelentette: - Kész.

A tanár ránézett, majd vadul megkapaszkodott az asztal szélében. Hogy István levezetése hol ment félre, azt talán még a jóisten sem tudta, de a legalsó sorban az állt, hogy 5 = 0.

- Lépj egyet hátra, fiam - nyögte ki.

István hátralépett egyet.

- Remek. Most nézd meg innen is az eredményt.

István alaposan megnézte.

- Hogy tetszik?

István vonogatta a vállát. Látszott rajta, hogy neki ez már bőven jó végeredmény, csak hagyják már békén. A tanár ekkor már teljesen kicsavarta magát: ült, de a széket jócskán hátratolta, gyakorlatilag így ült is, meg feküdt is az asztalon, két kinyújtott kezével a katedra túlsó szélébe kapaszkodott, állát keményen beleakasztotta az asztallapba és mereven bámult szembe az osztállyal. Gondolom azért nem mert Istvánra nézni, mert félt, hogy elröhögi magát. Viszont mi, akik láttuk a szemét, pontosan láttuk azt is, mi játszódik le a fejében.

- Menj vissza a táblához.

István visszalépett.

- Most húzd alá kétszer a végeredményt.

Krétahang. Kétszer.

- Akkor most lépjél hátra megint.

Lépés.

- Most hogy tetszik?

- Jobban - nyögte ki István.

A tanár szemében kezdett izzani a gonoszság.

- Menj vissza a táblához.

Lépés.

- Keressél színes krétát. Van?

- Igen.

- Hány színű?

- Három.

- Remek. Akkor mind a három színnel keretezd be az utolsó sort.

István komótosan, aprólékosan bekeretezte az ominózus sort. Talán még örült is, hogy végre olyan dolgokat kell csinálnia, amiket ért. Az osztály visszafojtott lélegzettel figyelt. Mindenki tudta, hogy ha itt valaki elröhinti magát, akkor a következő pillanatban lehuppan a földre az iskola teteje.

- Kész - jelentette ki.

- És nem látsz rajta valami furcsát?

- Nem.

- Akkor most sétálj el a szemközti falig.

Lépések.

- Jól látod onnan is? - kérdezte elgyötörten a tanár.

- Igen.

- Nem is csodálom, fiam. Ez ugyanis akkora baromság, hogy még a holdról is kiveri az ember szemét. Na, menj a helyedre, egyes - unta meg végül a szinjátékot.

Aztán még percekig szemezett az osztállyal, abban a kicsavart pózban. Érezte ő is, hogy bármilyen komment csak rontott volna az élményen.

Fősodor

A virtuális körutunk véget ért. Fent vagyunk a város fő buszpályaudvarán. Innen szoktunk visszaindulni a BVK melletti koleszhoz, ha nem volt idő sétálni a városban.

Az eredeti blogbejegyzésben még szerepel egy csomó köztéri szobor. Rengeteg van belőlük Barcikán, akad köztük kellemes, van köztük szép... és akad olyan is, hogy izé... hát veled most mihez kezdjek?

Mint az egész korszak.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Kazincbarcika2009

10. Vadász, te most tulajdonképpen szopni jársz ide?

Azaz a pozitív gondolkodás csődje.

2009 szeptember 20;

És tudod, mi a legszebb? Hogy ezt a címet napokkal a tényleges túra előtt adtam az írásnak. Persze reménykedtem, hogy nem így fog történni... kár volt.

Mondjuk, a szituáció sem volt egyszerű. Eddig csak úgy kóstolgattam a Tátrát, ez lett volna az első komolyabb nekifutásom. Eredetileg úgy is képzeltem, hogy lesz egy hosszú hétvége, ahol szép kényelmesen végigsétálok a Téry ház - Vöröskolostor - Hosszútavi ház - Tarajka útvonalon, utána meg meglátjuk.

Aztán közbeszólt az időjárás, el kellett halasztanom egy héttel. Csakhogy egy hét múlva megint szar lett az idő.

Így alakult ki végül a stratégiám:

- Csütörtök: Eger.

- Péntek hajnali indulás, kora reggel Ótátrafüred. Ha jó idő lesz, akkor irány a Téry.

- Ha rossz lesz az idő, akkor megyek tovább Zakopane-ba. Láttam már olyat, hogy ott gyökeresen más időjárás uralkodott.

-Amennyiben ott is szar lesz az idő, irány tovább Krakkó. A túra átalakul városnézéssé.

- Ha Zakopane környékén lesz olyan túraútvonal, amerre elviselhetőnek tűnik az időjárás, akkor viszont irány a hegyek.

Telepakoltam a kocsit olyan zenékkel, melyeket teljes hangerőn illik hallgatni. Aztán gáz.

Hajnal öt után egy kicsivel indultam útnak Egerből. Ja, sietni azért kellett, mert ha Zakopane lesz a vége, akkor ott csak kora reggel van esély arra, hogy még emberi idő kivárása után jussak fel a lanovkára.

Már az első kilométerek előre vetítették a napot. Amikor Szilvásváradon ráfordultam az ózdi eldugott kicsi útra és kiértem a faluból, akkora ködbe keveredtem, hogy ihaj. Mentem ugyan, de teljesen elveszve éreztem magam: a Bükk egy lankáján, egy eldugott, néptelen úton, tejfől sűrűségű ködben. Mintha nem is létezne a világon senki más. Sőt, még a világ sem.

Aztán Poprádból nem láttam a Tátrát. Valószínűleg ott volt azért, mert ekkora hegyet nem könnyű arrébb cipelni... de jól álcázta magát. Smokovecből szintén nem lehetett látni. Még csak meg sem álltam, dobtam egy éles jobbkanyart a sorompó után, irány Zakopane. Lomnicnál kisütött a nap. Csak jó lesz ez. Zdiarnál beborult. Lysa Polanánál szitálni kezdett az eső. Zakopánéban zuhogott. És köd. Nagy fene.

Nehéz döntés volt. Mehettem volna tovább Krakkóba várost nézni. De az agyam már a hegyekre állt rá. Nemrég fejeztem be egy szakmai könyv nyers szövegét, óriási nagy kő gördült le a szívemről. Mindenképpen ki akartam kapcsolódni valami szokatlan dologgal. A városnézés nem szokatlan. Egy mászkálás a Tátra veszélyes csúcsain viszont igen.

Végülis, bármi lehet. Lehet, hogy odafönt tiszta az ég és csak itt lent ilyen trágya. Lehet, hogy délre felszáll a köd. Ne futamodjunk már mindig meg.

Leparkoltam a Rondónál, összekészítettem a turista egységcsomagot. Itt derült ki, miket hagytam otthon: iránytű/GPS és a gondosan preparált Zakopane térkép. Remek. Improvizatív nap lesz.

Terv:

- Felmenni a felvonóval Kasprowy Wierch-re.

- A gerincen elmenni Zawrat-ig.

- Ha van értelme, beszagolni a Sasok Útjára.

- Ha nincs, akkor leereszkedni az Öt Tó völgyébe, alvás a menedékházban.

- Másnap meglátogatni a Siklawa vízesést, utána pedig felkaptatni a Przelecz Kryzne-re (Kereszt-Nyereg).

- Ha van értelme, akkor hátulról benézni a Sasok Útjára. Ekkor a leereszkedés a Skrajny Granat-tól indult volna.

- Ha nincs, akkor egyszerűen csak továbbmenni a sárgán. Később a két sárga összetalálkozik és megy tovább a Murowaniec menedékházig.

Elindultam Kuznice felé. Mondanom sem kell, a felvonó miatt egy szemerkényit sem kellett aggódnom. Olyan tíz óra körül értem oda, de a kutya sem akart felmenni. A pénztárt is alig találtam meg, mert hiányzott a megfelelő ablakot egyértelművé tevő sor. Egyedül amiatt paráztam, hogy kikerüljem azt a hatalmas mennyiségű aprókölyköt, akiket a közeli parkolóban álló busz borított ki magából. Emiatt egy kicsit lendületesebben is kellett feltekernem Kuznicébe, de bemelegítésnek jó volt. Aztán a kölykök szerencsére gyalogtúrára mentek.

Nos, fönt - ha lehet ilyet mondani - még trágyább, még reménytelenebb idő volt.

- Oké - mondtam neki - nem fogsz ki rajtam. Tele vagyok pozitív energiákkal.

Mint a Csúf a westernfilmben, amikor egy nála kétszer nagyobb fogolykisérővel láncolták össze. Alulról felsandított rá, majd csak annyit mondott neki, hogy szereti az ilyen nagy darab embereket, mert nagyot puffannak, amikor elesnek. És tényleg.

Végülis, ez az idő is jó valamire.

- Például nagyon jó a gombáknak.

- Ha bővizűek a patakok, akkor szebbek a vízesések.

- Nem kellett sorbaállni a lanovkánál.

- A férfiak a turistaösvényeken nem hőmérőzik az előttük állókat.

Nekivágtam. Az első sziklánál alaposan becsomagoltam mindent, mint Garrison a Lánchidat. Becsomagoltam a hátizsákot.

Az utolsó pillanatban ugrottam ki a Decathlonba hátizsákhoz vízálló huzatért. Rendszeresen szokott lenni mindenféle méretben. Természetesen szerda este egy darab sem volt. Sikítva hívtam az eladót, hátha elő tud varázsolni valahonnan egy darabot. Elzokogtam neki, hogy holnap megyek a Tátrába, valószínűleg szar idő lesz és este már a Mountex sincs nyitva - csináljon már valamit. Csinált. Kihozott egy nagy létrát és levadászott a magasból egy lufit, amin dekorációként vigyorgott egy abszolút utolsó darab zsákvédő. Pont a megfelelő méretben. Összehajtogatni ugyan nem tudta, de ez érdekelt engem a legkevésbé.

Becsomagoltam a fényképezőgépet. Becsomagoltam magamat. (És egyben teszteltem a vadonatúj citromsárga esőkabátomat. Sajnos később a poszméhek is, de ez már egy másik történet.)

Úgy nézhettem ki, mint az első ember, aki a Holdra lépett. Mondjuk a táj is hasonló volt. Akkora köd borította a mindenséget, hogy max 1 méteres sugárban láttam tisztán. Az eső pedig szakadt, mintha dézsából öntenék.

Nem érdekelt. Itt vagyok nem messze a Sasok Útjától, legalább hadd kukucskáljak be.

Az első kaptatón - Beskid - felmentem. Pár száz méterrel később jött a következő kaptató, a Skrajna Turnia. Felmentem. Aztán ennek a tetején kapott el az első olyan széllökés, hogy alig bírtam megkapaszkodni. Itt ébredt fel a józan eszem, majd roppant heves belső vita után végül a túlélés győzött. Megfordultam, leereszkedtem Liliowe-ig és becéloztam odalent a völgyet.

Ha azt mondom, borzasztóan bosszantó, még finom is voltam. A köd a létező legrosszabbat csinálja: sporttá alakítja a természetjárást.

A régi vita ugye: sport vagy gyönyörködés? Van, akit az ilyesmiben a sportteljesítmény nyűgöz le. Én meg durcásan veszem tudomásul, hogy ha elképesztően szép tájakat kell látnom, akkor sportolnom kell.

Nem mintha bármi bajom is lenne a sporttal. Csak az öncélú sport taszít.

Nos, pont ezt rontja el a köd. A sport része ugyanúgy megmarad, a veszély szintén - csak a jutalom, a táj látványa már nem. Ennyi erővel akár egy panelház lépcsőházában is járkálhatnék fel-le egész nap.

Ott tartottam, hogy Liliowe és a zöld úton lefelé. Erről az útról írták azt a neten, hogy kellemes, hangulatos séta. Ehhez képest már az első fél kilométeren kicsinálta a térdemet. A maradék tízen meg bevégezte a munkát.

Itt volt az, hogy egy kicsit kisütött a nap, gyorsan át is öltöztem - erre visszaborult. Később ez lett a kedvenc időtöltésem: cserélgetni a felszerelést, attól függően, hogy hideg, de esőtlen idő volt, netán hideg és esős, esetleg meleg, napos.

Kellemes volt megérkezni a menedékházhoz. Már messziről tervezgettem, mit fogok csinálni. Beülök a melegre, iszok egy sört - ez biztos. Aztán jó lenne valami ebéd. Mondjuk egy tányér meleg leves, meg utána valami sült kolbász.

Benéztem. És megtaláltam, hová túrázott az a több szekérderéknyi aprókölyök, akikkel Kuznice-n találkoztam. Az összes ott állt/ült az étteremben.

Nagy lélegzet. Érezni lehetett, hogyan szökik a levegő a pozitív gondolkodásból.

Oké, akkor műzliszelet, ásványvíz. Odakint. Az esőben.

A menedékház oldalában találtam egy viszonylag száraz szabad ablakbeugrót. Na, oda ugrottam be, magammal ráncigálva a hátizsákomat. Kényelmesen bevackoltam - és már nem is volt olyan rossz a a hangulatom. Elrágcsáltam egy műzlicsokit. Nézegettem a vonuló embereket. Felbontottam az egyik fél literes ásványvizet.

Mely szószerint felrobbant a kezemben és beterített vízzel.

Régen nevettem olyan felszabadultan, mint akkor magamon. Most gondold el, szar, szutyok esős idő. Kabátom, hátizsákom, fényképezőtáskám csurom víz. Nagy nehezen találok egy fél négyzetméternyi területet, mely végre száraz, ahová nem esik be az eső, És itt, a biztonságban, a pici száraz buborékban terít be alattomosan egy üveg ásványvíz. Az alattomosság csúcsa - tök feleslegesen. Mintha számított volna az a pár deci plusz víz.

Jóllaktam, indultam volna tovább - amikor kiözönlött az ajtón az iskolányi kölyök és elindultak azon az ösvényen, melyen én is éppen akartam. Már majdnem káromkodtam, amikor megint előjött a pozitív gondolkodás: ha ezek elindultak, akkor lesz bent hely. Ihatok a melegben sört.

Sutty befele. Hát, nem tudom hogyan csinálták, de bent nem lett sokkal több hely. Oké, a táncparkett felszabadult, de leülni már nem lehetett.

Visszamentem a kedvenc ablakomhoz. Megint átöltöztem, átrendeztem a csomagomat és nekivágtam én is az emelkedőnek. Talán ennyi előny elég volt a kölyköknek.

Nos, nem.

Szerencsére akkor értem utól a gyerekcsapatot, amikor kettéágazott az út. Ők a kéken mentek, én gondolkodás nélkül váltottam a sárgára. Ezzel Körfényképezőséket is leráztam. (Három huszonéves alak járt úgy, hogy minden kupacnál körbefényképezték egymást: az egyik beállt a kupac elé, a másik lefényképezte, a harmadik félreállt. Aztán pozíciót cseréltek, egészen addig, amíg mind a hármukról nem készült kép. Természetesen addig blokkolták is a forgalmat, hiszen nem illik más ember beállított fényképébe belesétálni.)

A köd hamar visszajött és hozta a szutyok idő haverját is. (Újabb öltözés.) Az út pedig egyre durvább lett: vizes, sáros kövek, csúsztak, mint a jég. Határozottan elégedett vagyok vele, hogy csak kétszer huppantam seggre a meredek ösvényeken. (Persze volt ám önostorozás: József, b+, a Sasok Útjáról ábrándozol, aztán még a Nagymamák Ösvényén is eltaknyolsz.)

A térdem már nem is sikított. Régen elment a hangja.

Végül ismét Kuznicén. Most már ráértem sokkal nyugisabban is lemenni.

A legnagyobb probléma: hogyan tovább? Szállás, ugye, az nincs. Egyáltalán, mit is akarok csinálni holnap? Meg ma?

Délután négy óra volt. Elég rendesen korgott a gyomrom. Egy nagy darab csülök képe jelent meg lelki szemeim előtt. Miért is ne? Elvégre fehérje napom van.

Stratégia: elindulok szállást keresni, de közben figyelek az éttermekre is. Aztán ha becuccoltam valahová, akkor vacsora, sör, blogolás. Na meg Zakopane by night.

A Rondo előtt nem sokkal találtam egy szimpatikus faházas telepet. Besétáltam. Még a recepciót is megtaláltam, pedig jól el volt dugva. Zárva. A feliratból annyit sikerült kisilabizálnom, hogy egy főre 90 zloty egy éjszaka és délután háromkor zárnak, utána keressem a gondnokot. Hát... inkább műhely volt az, mint gondnoki iroda, de őt is megtaláltam.

- Dobre dzien! - köszöntem be - I want a domek for one day.

- ?

- One domek. One day. One Person - ismételtem meg.

- Rezervacija?

- No.

Elgondolkodott, majd körbemutatott: - Komplett!

Ennek örültem. Végül is, az egy jó dolog, ha egy ekkora telepen minden rendben van.

Bár a társalgás egy kicsit elakadt. Gondoltam felpörgetem.

- One domek. One day. One Person. Now - foglaltam össze.

- Komplett - válaszolta.

Hmm. Aztán eszembe jutott valami.

- Alles full? - villantottam meg, hogy két nyelvben is milyen penge vagyok.

- Komplett - bólogatott.

- Do widzenia! - köszöntem el.

Szerencsére egy csomó házon kint volt a Zimmerferi tábla. Bementem az elsőhöz. Tábla. Délután három után már nincsenek ott, hívjak fel egy telefonszámot. Hát, hogy én lengyel emberrel nem fogok telefonon beszélgetni, az biztos. Next. A másik házhoz már be se tudtam menni, egy ilyen kaputelefon szerűségen lehetett volna beszélgetnem velük. Lehetett volna. Ugyanúgy kihagytam az élményt, mint a telefonnál. A többi ház meg már ránézésre sem volt szimpatikus. Közben találtam egy remekül kinéző éttermet. (Zakopane-ban gyönyörű faházak leledzenek.) Bementem. Népimintás abroszok, mulatós zene... lenyúlás szag. Én meg ugye saras, terepmintás nadrágban, hátizsákkal. Nem passzoltunk össze.

Határozottan éreztem, hogy szivárog a pozitív gondolkodásom. De aztán rálegyintettem: kalandért jöttem, nem? Akkor meg mit sopánkodok.

Amikor otthon nézegettem a térképet, mintha láttam volna errefelé kempinget. Megkeressem? De aztán győzött a sündisznó-effektus. Ha a 90-230 zlotys faházak mind tele vannak, akkor a kempingben lévő olcsóbb bungalók egészen biztosan tele lesznek. Sátram meg nincs. (Mert hülye vagyok.)

Akkor marad az alvás a kocsiban. Hálózsákom van, a kocsi meg biztosan kényelmesebb, mint a terasz januárban.

Keressünk csülköt. A belvárosban biztosan van, tavaly próbáltuk is. Csakhogy most teljesen kint vagyok a város szélén. Valami busz biztosan lenne... de nem tudom, meddig jár... meg sötétben hogyan jövök vissza.

Ekkor láttam meg egy kis viskót. (Mármint helyi viszonylatban. Nálunk csinos faháznak számítana.) Kicsinek kicsi volt ugyan - de jó nagy kerthelyiséggel bírt. Igaz, csuromvizessel, mert a napi eső nem kímélte. Igaz, rohadt hideg volt ilyenkor már a szabadban, 1000 méter magasan, az erdő szélén. Ködben, esőben.

De nekem már nem számított. Ahányszor aznap már eláztam. Ahányszor aznap fáztam. (Ember, hülye fejjel reggel még zuhanyozni is hideg vízben zuhanyoztam.) Bementem. Kértem egy sört. Utána mostmutasdmeg technikával eljátszottam a csülköt. (Én ugyan emlékeztem az Eisbein szóra, de nem volt vele nagy sikerem a pultos csajnál.)

De végül csak összejött. Kiültem a kertbe a sörrel, felvettem az esőkabátot, hamarosan megjött deszkán az óriási csülök, tormával, mustárral, zöldségekkel. Gyorsan kértem is hozzá egy újabb sört.

Most már csak a szálláson kellett törnöm a fejemet. Valahogy nem sok kedvem volt a forgalmas parkolóban aludni a kocsiban. De félrevonultan sem - fogalmam sincs, milyen arrafelé a közbiztonság. És akkor előbújt a korábbi kérdés is: mit is akarok csinálni szombaton? Megint nekimenni a hegynek? A lábam határozottan tiltakozott(.

Egy dolgot nagyon elcsesztem, pedig fel is írtam a todo cetlire. Nem vágtam le a lábujjaimról a körmöt. Nem mintha túl nagyok lettek volna, de nem voltak teljesen kicsik sem. Ez normál gyaloglás esetében nem gond - de aznap én 1000 méter szintet jöttem le meredek ösvényeken. A testsúlyom nagy része a bakancsom orrára koncentrálódott, a körmök pedig belevágódtak a húsba. Fájt, na.

Meg úgyis megint szar idő lesz. (A pozitív gondolkodás hullája már ott hevert a kocsi mellett.) Nézzem meg Krakkót? Bokától fülig sárosan? Sántikálva? Meg odafelé csak 100 kilométer, de akkor hazafelé már 500. Csavarogjak Zakopane-ban? Szép hely, de egy óra alatt be lehet járni a belvárost. Ezért aludjak itt?

A vége az lett, hogy kértem még egy nagy adag kávét, majd hazafelé vettem az irányt.

Ha esetleg megbotránkoznál, hogy két sörrel a fejemben vágtam neki az útnak, gondolj bele: akkora nagy darab zsíros csülköt vágtam be, hogy a sörnek esélye sem volt arra, hogy akár csak egy molekula etilalkoholt is eljuttasson a vérig.

Már csak sajtot kellett vinnem a családnak. Ez nem is volt egyszerű, mert Lysa Polanától az erdei úton jöttem, ott meg nem voltak árusok. A belvárosba meg csak ezért nem akartam bemenni. Aztán teljesen váratlanul találtam a külvárosban egy mozgóárus diákot. Este hatkor. Amikor a szállásadóknak már háromkor fájront van. A csókának nem volt már túl sok sajtja, ennek ellenére elég nehezen tudta felfogni, hogy amikor azt mondom neki, hogy ‘all of them’, az azt jelenti, hogy borítsa bele a zacskóba a teljes készletet.

Hazafelé már jöttem, mint a golyó. A zenék is szerencsésen jöttek ki, döngetett a hangszóró és döngetett az autó. Fenékig kiélveztem, hogy egyedül vagyok és lehet nyomni még a kanyarokban is. Kanyarok pedig voltak.

Meg furcsa emberek is. Az egyiknek valószínűleg féktárcsa gyára lehetett, mert szolíd tempó mellett, Smokovec - Poprad között, minden enyhe kanyarban úgy fékezett, mintha az élete múlott volna rajta. De a legdurvább a Gömöri-hegységben a 20/50 szendvics volt. Ott elég rendes szerpentinek figyelnek hosszú tömött sorban, a sor elején haladó(?) személyautó viszont 20-nál nem mert gyorsabban menni. A mögötte lévő meg nem merte megelőzni. Én meg nem bírtam a kettőt együtt, hely ugyanis nem volt közöttük. Aztán végül az előttem autózó sofőr összevakarta minden bátorságát és előzött egyet. Mentem utána én is - de ekkor derült ki, hogy ez a csóka meg 50-es volt. Ennél az istennek sem ment többet. Kis híján elrágtam a kormányt, mire áthámoztam magamat rajta.

Fél tizenkettőkor már otthon majszoltuk a sajtot Nejjel.

Tapasztalatok:

- A ruhák bejöttek. Még a nyáron szereztem be mindenféle könnyű, olcsó szintetikus cuccot a Decathlonból - és nem bántam meg. Könnyű, vékony anyagok - de gyorsan száradtak, melegen tartottak. Az új esőkabát szintén nem hagyott cserben.

- A hátizsák még mindig nehéz. Még úgyis, hogy a cucc felét kiszórtam. Így itthon sétálva már jónak tűnt, de a meredek sziklákon felfelé kaptatva, amikor minden lépésnek nagyon pontosnak kell lennie, akkor már nem annyira. A hálózsákot például még a kocsiban ki kellett volna szórnom. Ilyen időben arra számítani, hogy a turistaház tele lesz és csak a földön kapok helyet valahol - a helyzet teljes félreértelmezése volt. Nem kell vinnem az igazolványtárcámat sem. (Kicsi, de baromi nehéz.) Fogkeféből is elég a gyerekméret. Meg mittudomén. Tényleg igaza van Attilának: minden grammért meg kell küzdenünk, nem lehetünk elnézőek a felszereléssel kapcsolatban.

- A körömvágás nagyon fontos. Akkor is, ha még nem karom.

- A kis sátor mindig legyen a kocsiban. Bármikor alakulhat úgy a helyzet, hogy nem kerül normális szállás.

Végül a szokásos kesergő. Hogy van-e értelme vadászként mindig visszajárnom a medvéhez. A múltkor - amikor egy hétig voltunk Ótátrafüreden és annyira szar időnk volt, hogy egy nyomorult apró vacak túrát sem tudtunk összehozni - szóval akkor úgy zártam le az írást, hogy ennek nincs értelme. Nem élünk úgy, hogy figyeljem az előrejelzést és amikor jó időt jósolnak, félredobjak kapát-kaszát, egyből rohanjak fel. (Arról nem is beszélve, hogy erre a péntekre már jó időt mondtak. Csak aztán a csütörtöki szar, esős időnek még nem volt kedve elmenni.)

De akkor azért ott volt bennem, hogy jó-jó, október utolsó hetében mégis, mit vártam?

Ezért mentem most szeptemberben. A Tátrában ugyanis az augusztus és a szeptember a két legszárazabb hónap. Az augusztus kiesik, a családosok ekkor mennek, tényleg hosszú tömött sorokba kell állni minden nagyobb lépést megkívánó kődarab előtt. Igazából a szeptemberi hétvégék is ilyenek. Ezért mentem már péntek hajnalban. Hogy legyen egy fél nap előnyöm. Hogy szombat kora reggel már egy belső menedékházból indulhassak neki, ne a tömeggel kelljen vonulnom a széléről.

Nem jött be. Szeptemberben eddig mind a három hétvégén hervasztóan trágya idő volt. Még a pozitív gondolkodás sem használt. (A Tátrába állítólag ez kell: nagyon sokszor fordul elő ugyanis, hogy reggel, amikor indulsz, még reménytelen a helyzet. Aztán vonulsz, vonulsz - és mire felértél a csúcsra, már süt a nap és eltűntek a felhők.)

Szerencsejáték. Ahol kicsik az esélyeid. Ráadásul, ha nyersz, akkor sokan nyernek - ha jó az idő, hirtelen őrült tömegek lódulnak meg felfelé. De a legtöbbször szopsz és az emberek azt mondják olyankor, hogy nem volt szerencséd.

Másfelől pedig - és itt látszik, hogy maradt azért a pozitív gondolkodásból még egy kevés - az egy dolog, hogy a Tátra innen, 300 kilométer távolságból szórakozik velem. De amikor elmentünk 11000 kilométerre a Yosemite parkba, akkor olyan szerencsénk volt, amilyen a helybélieknek is ritkán akad: jégolvadáskor volt három napon keresztül szikrázóan gyönyörű időnk. Miközben alig találkoztunk emberrel az egyébként rendszeresen túlzsúfolt parkban.

Ha kellően makacs vagy, akkor talán tízből egyszer összejön egy kellemes túra. Csak addig beleöltél egy csomó időt, egy csomó pénzt - és még fel kell dolgoznod a kudarcélményeket is. Nem hiszem, hogy ne akadna ennél jobb szabadidő eltöltési lehetőség - még akkor is, ha az ember magas hegyekben szeretne mászkálni. Mittudomén. Itt van nem messze az Alpok, akár Ausztriában, akár Szlovéniában. Vagy délen Paklenica. Most határozottan úgy gondolom, hogy érdemes lenne alaposan szétnéznem másfelé is - mert a Tátra eléggé reménytelen.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Zakopane2009

Komment

JoeP 2009.09.21; 17:18

Ezt egy Magas-Tátra fórumból másolom ide. Hogy teljes legyen a kép.

"Olvastam a blogodat, s feltűnt, hogy Te is Egerből vagy. Valóban nem volt szerencséd azzal a péntekkel, rövid túraleírás a rákövetkező szombati napról:

Tegnap ötödmagammal ébredtem (köztük két gyakorlatlan, kissé tériszonyos, de természetszerelmes lány) kuznicei szallásunkon, hogy belekóstolhassunk a Sas-túrába. Negyven perccel nyitás előtt érkeztünk a felvonóhoz, így már az első kabinnal felmehettünk ( 30 plz/fő ), s reggel nyolckor elfogyasztottuk első sörünket a Kasprowy hegyen lévő étteremben. Felhőtlen ég, hőmérséklet 5 fok, ragyogó napsütés (ez napközben sem változott, így naptej hiányában kissé megpirultunk). Kasprowy-Zawrat táv 4 órásra sikerült, mivel a Swinica hegyen lévő láncos szakaszok nagyon visszafogták kis csapatunk rutintalanabbik felét. Nagy volt a tanakodás, hogy beérjük-e ennyivel,de győzött a kalandvágy, továbbmentünk, s belekezdtünk a Sas-útba. Itt a láncos részek még kitettebbek, ezért a félelem is jobban blokkolja a teljesítőképességet, így további szűk három óra kellett, hogy elérjük a Zerge-csorbát (útikönyv szerint elég lett volna másfél is), melyből az első lejárat nyílik a völgy felé.

Onnan hosszas ereszkedés a Murowaniec házig, meleg kaja, sör, majd éjszakai sötétben vissza Kuznicébe az autóhoz. Hajnal kettőkör már idehaza, jól megszokott helyünkön csicsikáltunk. Nagyszerű volt!"

11. Évadzáró

2009 Október 5

Borzasztó későn van, alig bírom nyitvatartani a szememet, így most csak távirati stílusban.

Tiszafüred. A Pyrus kajakos társaság évadzárója.

Faház. Fűtés nuku. Sebaj, majd a lelkesedés. Konyha. Szintúgy zéró. Hömm. Nyilván nem most akartunk narancsos kacsát sütni, de azért tányér vagy pohár jól esett volna. Na, nem baj... vodkát lehet inni üvegből is, utána meg már tökmindegy, miről eszik az ember.

A klotyi ajtaja nem zárható, cserébe az ülőke jó két méterre van az ajtótól. Így még a kilincsre sem lehet rávetődni, ha egy figyelmetlen kolléga bebóklászik. Probléma szál sem, van közös tisztálkodó helyiség. Az első benyomás impozáns: műmárvány mosdók, szenzoros villanykapcsoló: ahogy mászkálsz, úgy kapcsolgatja le és fel a villanyt. Csak éppen klotyipapír nincs, a vécék állapota meg olyan, hogy láttukon bármelyik Fekete Vonaton edződött kaller elismerően csettintene.

Este érkeztünk. A kemping tulajdonosa volt olyan jó fej, rakott ki térképet a weblapjukra. Csak éppen a pont, ahová a térkép mutatott, bent volt a mocsárban. Én meg vagyok olyan precíz, hogy odamentem. De azért valahogy visszaevickéltünk.

A kempingben rajtunk kívül csak egy ember. Később megjelent egy autó, 3 kajakkal a tetején. Valahogy már messziről sejtettük, hogy hozzánk jön.

- Kezdjünk neki paprikás krumplit sütni - javasolta András.

Este nyolckor. Tök sötétben. A háttérben farkasok vonyítottak a teliholdra, négyünkön kívül senki nem volt a környéken.

- Most? - ugrott fel a szemöldököm.

- Persze - bólintott - A többiek még el sem indultak Pestről.

És lőn. Fejlámpák felugrottak, fák begyűjtődtek, krumplik, hagymák megpucolódtak, a virslinépség felszeletelődött. A vodkák meg fogyatkoztak.

Autók érkeztek, emberek jöttek, ismerősök üdvözölték egymást. A fahasábok folyamatosan kúsztak elő a csalitból, a tűz pedig muslincaként vonzotta a jónépet. Hajnali egyig maradtam. Kellemesen telt az idő, szvsz a legjobb sztori a kajásdobozban csempészett patkányagyvelős volt.

Néhányan reggel vették észre, hogy nyitott ablaknál aludtak. Kemény csapat.

Kitűzött indulás: reggel kilenc. Megvalósult indulás: délelőtt tizenegy. Hát, igen.

Sikerült bravúrosan lemaradnunk a csoportképről. Mi ugyanis már a tó közepén kukorékoltunk a kajakban.

Pár kilométer után becsűrtünk egy erdei ösvény méretű csatornába. Az a sok hosszú, vékony szivar, ahogy próbálta magát átgyömöszölni először a szűk nádösvényen, aztán a víz alá merült fák koronái között... élmény volt. A kormányt folyamatosan taperolnom kellett, sőt, nem is kevésszer kellett előre-hátra evezgetnem, hogy fordulni tudjak - és persze mindezt majdnem függőleges evezővel. Nej sem könnyítette meg a helyzetet, mert folyamatosan nyígott, hogy ő is evezni akar, hiszen azért jött.

Aztán jött egy hatalmas tündérfátyol ültetvény, tényleg amerre csak néztünk, mindenfelé csak úsztak ezek az izék a vízen. Fényképezni itt sem nagyon lehetett mert szűk volt az ösvény, a dzsuvába meg nem akartunk belemenni - eléggé meg tudja fogni a hajót.

Poroszló, kikötő. Kinek slanya, kinek sör, kinek kávé - kinek helybéli vagány udvarló.

Meg akartam igazítani a kormánypedált - erre a kezemben maradt a madzag. A szívverésem ott ment át negatívba: ha ez a nyílt vizen történt volna, akkor azért cucliztunk volna egy nagyot: ezt a dögöt kormánylapát nélkül irányítgatni elég rendes kihívás.

Kis-Tisza. Csak az élmény kedvéért itt is bementünk egy nádfaragó viziútra.

Este lakberendezés a Fehér Amúrban. Mire sikerült annyi asztalt összetolnunk, hogy mind a huszonvalahány ember le tudjon ülni, addigra az összes vendég elmenekült. A kaja jó volt, a hangulat szintén. A sofőrök csikorgatták a fogaikat.

A kempingben csend és hullaszag. Gondoltam, várok pár percet aztán kiszagolok, hol alakult ki élet. Sehol. Az élet megdöglött. (Másnap derült ki, hogy az egyik házban azért csak pislákolt egy kicsi.)

Korai fekvés. A telefon csörög hajnali egykor. Lányom házibulit rendezett a kégliben és nem tudnak elindítani egy avi fájlt a médiacenteren. Nejt hívták.

- Felébresztettél! - horkant bele a telefonba.

Magyarázkodás.

- Nem érted? Felébresztettél! - ragaszkodott az egyetlen ponthoz, melyet kábult aggyal fel tudott fogni.

Én a takaróm alatt vigyorogtam.

Reggel nagy pakolások, sürgés-forgás. 9.30-kor már mindenki vízen van. A túravezetők nem hisznek a szemüknek.

Átemelés. Van ugyan egy átemelőgépezet, de nem működik.

Majd a fiúk.

A túloldalon akkora a szutyok, hogy a kutya simán ráfutott. Azt hitte, hogy fű. Azt a pofát, amikor elsüllyedt a réten...

Itt újból gyakoroltam a kormányzást. A Csapó-Tiszánál váratlanul egész emberesre fordult a szél. Az eredeti terv szerint itt elfordultunk volna a Szilas-fokig. Az elfordulás még ment is, de a széllel, hullámokkal szemben fokozatosan morzsolódtak le az emberek. Én teljesen bevadultam, hiszen idén nem voltunk tengeren, ez pedig egy kicsit már hasonlított rá... de a végén csak ketten maradtunk. A többiek szép lassan elindultak visszafelé. Természetesen nekik volt igazuk: akadtak a csapatban kisgyerekek szóló kajakban, kezdők kenuban... nekik ez megoldhatatlan feladat lett volna. Balázzsal azért dacosan megkerültünk még egy nádszigetet kint a vadvízen, de aztán csatlakoztunk a csapathoz.

Újabb átemelés. A változatosság kedvéért most én estem bele seggel a dzsuvás vízbe. Szerencsére csak a spricó lett vizes - és az ebédszünet alatt az is megszáradt.

Innentől gyorsan pörögtek az események: visszaeveztünk, felcuccoltunk, fizettünk, hazaindultunk.

Nej az autópályán vágta be a bányászmély szundit. Félóra múlva csörgött a telefonja. Megböködtem. Ránézett a kijelzőre. Felvette.

- Felébreszteltél! - szólt bele neheztelően a telefonba.

Elvigyorodtam. Ez csak a lányom lehetett.

Később Nej felhívta Barnát. Ha eljön segíteni cipelni a kajakot, akkor meghívjuk egy estebédre az Auchan melletti görög étterembe. Fogalmam sincs, hogyan csinálta, de Barna végül elérte, hogy nem kellett jönnie, de Nej csomagoltatott neki kaját és hazavitte.

A kajakot 17.00-ig lehet berakni a csónakházba. Hétköznap erre esélyünk sincs.

16.57-kor dobtuk le a földre a csónakház előtt.

Érintett lévén megbecsülni sem tudom, mennyire lehettünk büdösek, de az tény, hogy az Auchan folyosóján nyüzsgő összes légy pánikszerűen ránkragadt, ahogy beléptünk az épületbe.

Otthon, édes otthon. Nej benézett a konyhába és egy halk sikollyal összecsuklott. A bulizók úgy látszik elfelejtették rendberakni.

A borhűtőben ismeretlen pálinka.

- Nézd már - hívtam oda Nejt - Ez eddig nem volt itt.

- Mennyi hiányzik belőle?

- A zöm.

Mindez úgy, hogy csak a lányom bulizott otthon, elméletileg a barátnőivel. Barna haza se jött, máshol talált magának programot. Mi meg csak pislogunk.

Ami viszont biztos, a kajak végérvényesen a nyakunkon maradt. A kölykök köszönni fogják, hogy eltűnünk a balfenéken, itthagyva a kecót.

A vízen el is kezdtem magyarázni Nejnek az eszkimófordulót.

12. A zene Mozartja, avagy az Elba Firenzéje - Drezda

Hangulat

Három táncoló lány. Így néz ki egy Mozart szobor - pontosabban kút - Drezdában. Amennyire emlékszem, Mozartnak nem volt ilyen jó melle, szóval ezek a csajok maximum gráciák lehetnek. De hol van Mozart? Lehet, hogy átugrott Beethovenhez?

Aztán rákerestem és kiderült, hogy én vagyok beszűkült. Nem vitték el Mozartot tataroztatni, nem csomagolták össze télire, nem. Ez egy ilyen szobor. Mint a Lenin Moszkvában festmény.

Lenin halála után kihirdetnek egy pályázatot festőknek: 'Lenin Moszkvában' címmel.

Rengeteg kép érkezik. A döntő bírák végignézve a képeket találnak egyet, amin Lenin felesége kefél egy idegen férfival.

Behivatjak a festmény alkotóját és megkérdezik tőle:

-Uram a pályázat címe Lenin Moszkvában. Hol van Lenin?

-Hát Lenin, Moszkvában.

Nos, abból lehet tudni, hogy Mozart-ról van szó... hogy táncolnak a gráciák.

Előkészületek

2009.10.25; vasárnap

Természetesen megint betegen. Nápolyba hörghuruttal mentem, Drezdába vírusos hasmenéssel. Mindkettő igazán jópofa tud lenni egész napos kirándulások során.

Már induláskor feltúráztam magam. Most nem voltam olyan előrelátó, mint a korábbi prágai kirándulások alkalmával, nem mentem el a Visegrádi utcába cseh és szlovák autópálya matricákért. Sebaj, gondoltam, nehogy már manapság az ilyesmi probléma legyen. Majd veszek a mosonmagyaróvári kútnál.

Aha. Nej hamar felvilágosított, hogy Magyarországon a MOL kutak nem foglalkoznak cseh és szlovák matricákkal, felejtsem el. Van az Autoklub és az AAK, ezeknek van összesen vagy 15 irodája az országban, oszt csókolom. Mindez ugye kiderült vasárnap. Nyilván blazírozhatok arra, hogy majd megállok a szlovák határon, veszek szlovák matricát, aztán megállok a cseh határon, váltok 2500 forintért cseh koronát, hogy meg tudjam venni a cseh matricát... csak éppen én úgy vagyok, hogy ha utazok, akkor utazok. Nem akarok már idióta bürökratikus akadályok miatt megállni, sorbaállni, ügyintézni.

Na mindegy, nézzük a lehetőségeket. Autóklub: esélytelen. Vasárnap van, holnap meg hajnalban indulunk, iroda meg még véletlenül sem esik útba.. AAK. Itt vannak irodák. Budaőrsi pihenő? Hétkor nyit, mi meg ötkor indulunk. Nicsak. Lajta pihenő... az nem pont a mosonmagyaróvári? A távolság alapján erősen sanszos. Akkor mégis meg tudom venni nálunk mindkettőt, forintért. Igaz nyolckor nyit, én meg 7.00-7.30 között leszek ott várhatóan, de majd elkávézgatunk.

Aztán jobban megnéztem a weblapjukon elszürkült a tekintetem:

M1 (158 km, bal oldal) Lajta

Bal oldal. Létezhet ilyen? Elképzelhető, hogy él olyan idióta kretén, aki a Magyarországra _bejövő_ oldalon árulja a szlovák és cseh matricákat? Hány milliószor nagyobb a valószínűsége annak, hogy valakinek kifelé lesz szüksége ezekre papírokra, minthogy hazafelé?

Dühösen néztem meg a Google Earth-ben, pontosan hogyan is néz ki a két állomás - és jól sejtettem. Se autóval, se gyalog nincs semmilyen átjárási lehetőség a két oldal között.

Igazi magyar megoldás.

Bár kell hozzá az az agyatlan hozzáállás is, hogy ne lehessen legalább a határhoz közeli benzinkutaknál a vonatkozó külföldi matricákat árulni.

Volt még egy ötletem: kihagyom az útvonalból ezt az egész kelet-európai vircsaftot és inkább Ausztrián keresztül megyek - de mindkét országot kihagyva 300 kilométerrel és 3 órával lett volna hosszabb, csak Szlovákiát kihagyva meg 30 kilométerrel és másfél órával. (Hogy ez utóbbi érték hogyan jött ki? Biztos kézben kell átcipelni az autót valami hágón.)

Szóval ilyen gondolatokkal hajtottam le a fejemet hajnalban a párnára.

Természetesen a valóságban minden máshogy alakult.

Utazás

2009.10.26; hétfő

Két órányi alvás után betonkemény ébredés. Éjfélre pakoltunk össze mindent, hajnal négyre húztam az órát - csak éppen a macskát nem kalkuláltam bele. Nej az utóbbi időben az Ikea polc tetején tartja a pehelypaplanokat. Nyilván kiszúrta ezt Picúr is és oda rendezte be a főhadiszállását. Onnét szokott Tarzanként belevetődni az ágyba az esti simogatásokért. Annyira tetszett neki a hely, hogy éjféltől hajnali kettőig egyfolytában fent dorombolt. Nem tudom, akusztikailag mi rezonált abban a sarokban, de a dorombolás annyira felerősödött, hogy képtelen voltam tőle elaludni. Hozzávágtam a macskához mindent, ami a kezem ügyébe esett. Behoztam a folyosóról a padláslétra egy méteres rúdra szerelt kampóját. Annak már a látványától is fél, többször lett vele kipiszkálva mindenféle sarkokból. Most rá se bagózott, hogy böködtem vele: csak dorombolt rendületlenül. Végül kettő körül könyörült meg, de ahogy elaludtam, egyből csörgött is az óra.

Kezdjük ott, hogy a mosonmagyaróvári MOL kút és a Lajta pihenő az két külön dolog, bármennyire is közel vannak egymáshoz. Másfelől viszont azért lehet bízni a kapitalizmusban. Akármilyen bénácska is, de működik: a mosonmagyaróvári MOL kútnál volt mind pénzváltó, mind matricaárusító bódé.

Nej védekezése: De akkor sem a kút szolgáltatása.

Ez mondjuk, meg is látszott. Se kártyát, se eurót nem fogadtak el. (Egy pénzváltóban! Amikor a Marche-ban simán fizethetek a kolbászért euróval.) Nálam meg forint nem volt. Végül Nejt rángattam elő a klotyiról, nála ugyan volt, de kevés. Így koronát csak annyit váltottam, hogy parkolni tudjak, az ebédhez meg majd veszek ki az automatából.

A szlovákokon gyorsan átrohantunk. Brünnél ránkszakadt az ég, mindez borzasztó ködben. Eddig sem volt túl jó kedvem, de újból beleszaladni egy átláthatatlan ködbe egy újabb kiránduláson... rángott egy kicsit a szemem sarka. (Egyébként is, gáz van. Én sokszor szoktam érezni, hogy minden baj ellenére jó lesz az a fránya kirándulás. Nyilván ez egy oda-visszaható dolog, a kirándulás nem azért lesz jó, mert megjelenik a jó tündér a varázspálcájával, hanem azért mert van bennem életerő, energia - és kiröhögöm a körülményeket, megpróbálom kihozni a maximumot a csavargásból. Ez most hiányzik. Szellemileg kicsavart citrom vagyok, testileg meg... a többnapos hasmenés után inkább ne is beszéljünk kicsavarásról.)

Prágában váratlanul felszállt a köd, elállt az eső, kisütött a nap. Hoppá. Akkor itt ebédelünk.

Parkolás a belvárosban. Azért nem voltam nyugodt. Volt nálam 1-1 ECMC bankkártya/hitelkártya, 11 kcs fémben, 200 kcs papírban, egy valag euró... de hogy ebből tudok is valamivel esetleg fizetni az automatánál... nem egyszerű. Végül azt találtam ki, hogy amennyiben semmivel nem tudok fizetni, akkor bedobom a 11 kcs-t, az talán elég 10 percre, majd elszaladok, felváltom valahol a papírpénzt... aztán jók vagyunk. Természetesen hitelkártyával nem lehetett fizetni, papírpénzzel nem lehetett fizetni, és amikor már készültem a nagy rohanásra, akkor vettem csak észre, hogy a stilizált ábrán a bedobható pénzek között szerepel az egy, illetve két eurós érme is. Meg voltunk mentve.

Mondjuk annyira azért nem, mert jött a következő feladat: a max parkolásijegy két óra, ez alatt kell leérnünk valamelyik kedvenc éttermünkbe, megkajálnunk, majd vissza is érnünk.

A Jindriska Vezében nem volt üres asztal. És ekkor már eltelt 40 perc. Átszaladtunk a Pinkászba. Ott viszont volt. De minek. Az egykor olyan jó hely borzalmasan megdrágult. Egy hermelin 89 kcs, egy tízcentis sült kolbász tormával, mustárral 99 kcs, egy fokhagymaleves 69 kcs... Úgy, hogy mindenki előételt vagy csak levest evett, plusz fejenként egy háromdecis alkoholmentes sör, így fizettünk 500 koronát. (5500 forint) Azt hiszem, megvolt az utolsó pinkászos látogatásunk. (Ja, jogosan kérdezheted, hogy én, aki akkor már három napja üres pirítóson és főtt krumplin élt, aki alig evett, annál többet fosott, végül melyiket is ettem a listáról? Nos a fűszeres sült kolbászt tormával, mustárral. Egész egyszerűen elegem lett, besokkaltam. Azt mondtam, hogy ha minden benzinkútnál is meg kell állnom és közelharcot vívnom a vécékulcsért, akkor is eszek végre valami normálisat.)

Prágából kifelé eltévedtünk, az utat később elterelték, böszme sok kamionok... idegileg zokni voltam, mire megérkeztünk végre Drezdába. A szállás meglepően jó. A weblap és a Google Earth alapján ez egy négyemeletes panelház tetőtere lehet. Hát, én, legalábbis hallomásból, ismerem valamennyire az NDK panelházakat - van, amelyikben fűtés sincs. De nagyon közel volt a belvároshoz és azt akartam, hogy olyan közelségben legyen az óváros, mint nekünk volt Nápolyban. Az éjszaka hirtelen jött spontán csavargások legfontosabb alkotóeleme ez. Végül kellemes csalódás: itt valahogy a panellakások is mások. Legalábbis az új építésűek.

Drezda gyönyörű. Én ismertem - és szerettem - a régi arcát, de ez a mostani túltesz minden várakozáson. A panelházak folyamatosan tűnnek el, már alig látható belőlük néhány hagyományos, úgynevezett ótvar. Kívülről kapnak valamilyen felújítást - gondolom, belülről is - aztán máris vidám színfoltjai a városnak. Ami különösen tetszett, hogy az itteni építészek tudják, hogy a város nem csak épületekből áll, hanem legalább annyira fontosak a közöttük lévő terek is. (Márpedig Drezdában térből aztán van bőven.) Kiülős teraszok, aprókockás terek, nem is kicsi zöld szigetek. Még a lakótelepi részen is kellemes volt sétálgatni.

Elsőre lehet, hogy zavaró a nagy túrás-fúrás, szinte mindenhol. Én örültem neki. A város él és építi önmagát. Beszéltük is a családdal, hogy pár év múlva visszajövünk és megnézzük, mi nőtt ki azokon a részeken, ahol most a toronydaruk forgolódtak. (Pl. az ablakunk előtt.)

A tulaj megmutatott mindent. Határozottan élvezem, hogy végre alig van nyelvi problémánk külföldön. Nem azt mondom, hogy folyékonyan beszélgetünk, de itt már simán felhívom a tulajt, ha kérdezni akarok tőle valamit.

Felcuccoltunk, a meglepetés bonbont pillanatok alatt széttéptük, egy kis pihenés és irány a város.

A pihenést én kértem, mert egész egyszerűen nem hittem el, hogy az ebédre bevágott sültkolbász még nem óhajtott távozni. Lehet, hogy tényleg megjelent a jótündér a varázspálcával és akaratom ellenére halálraboldogít?

Pontosabban, először bevásárlás, hazacuccolás - és csak utána. Igaz, a túra neve addigra Drezda by Night-ra változott... de sebaj.

Kereszttemplom (Kreuzkirche), Polgármesteri Hivatal (Rathaus).

Nem, nem patkányház - vigyorogtam Nej megjegyzésén - még ha nálunk elég sok helyre igaz is.

Asszonyok Temploma (Frauenkirche), Fejedelmek Vonulása, Brühl gróf terasza (Brühlische Terasse), Katedrális (Hofkirche), Királyi Palota (Residenzschloss), Semper Opera (Semperoper), Zwinger. Mindez éjszaka, itt-ott esőben, gyönyörűen kivilágítva. Erősen kezdtünk.

Nej megjegyzése: nappal biztosan szebb lesz. Hülyeség. Nappal majd máshogyan lesz szép.

Intimitás: sötétben, zuhogó esőben, hidegben mászkáltunk. A kutya nem járt a máskor turistákkal zsúfolt tereken. Olyan hangulata volt az egész sétának, melyet nem lehet szavakkal könnyen visszaadni. Amikor van egy körülrajongott ember, akinek a szabad perceiért riporterek vívnak élet-halálharcot... aztán egyszer csak egy hajótörés után a nagy emberrel találod magad egy lakatlan szigeten, ahol kiderül, hogy a nagy ember egyfelől tényleg nagy lélek, másfelől pedig lehántva róla a külvilág sallangját, egy közvetlen, szerethető ember. Így jártunk ma este a kihalt Drezdával. Az összes szépségét nekünk és csak nekünk mutatta. Méghozzá soha nem tapasztalt intimitással. A Zwingerbe egy eldugott hátsó ösvényen mentünk fel, onnan villant meg az a jól ismert udvar a kapukkal - mindez úgy, hogy sehol nem volt senki. Az egész épületegyüttes csont üres volt - és teljesen bejárható. El tudod képzelni? Nem hiszem. Még én se nagyon dolgoztam fel az élményt.

Ráadásul az intimitás nemcsak ennyiből állt. A Frauenkirchétől nem messze egy passzázsból zeneszó szűrődött ki. Naná, hogy bementünk. A földszinten egy bőgős/csellós és egy gitáros nyomott egy spontánnak tűnő dzsessz előadást, a tömeg pedig, két emelet magasságig feltekeredve a lépcsőre, felhőtlenül élvezte. Csak úgy.

Az első átszerelésig mi is maradtunk, aztán mentünk vissza a barokk épületek közé.

Most vettem észre, mi figyel a radiátoron: egy digitális költségmegosztó. Atyavilág. De rég volt, amikor még kapilláris csövekkel szórakoztam a veszprémi Hőforgnál. Szószerint egy másik világ.

Éjjel fél tizenkettő. Nagyon tömény nap. Drezda, mint soha máskor még nem. Szar idő persze, de elmúlt a gyomorbaj.

Lehet, hogy mégis jó kis kirándulás lesz?

ps.

A PDA töltőt otthon felejtettem. Marad a fejben blogolás.

Meissen, Moritzburg

2009.10.27; kedd

Reggel az építkezés nézegetése a konyhából. A toronydarukezelők kabinja itt forog, az ablak előtt. Lehet, hogy nem egy szál pendelyben kellene a konyhában álldogálnom?

Hajnali pénzbedobás. Németországban valószínűleg még a leesett esőnek is parkolási díjat kell fizetnie.

Moritzburg mellett jártunk az erdőben, ott láttunk egy eldugott erdei betonplaccot. Parkolóórával.

Nyilván Drezdában is fizetni kell érte. Óránként 1,5 euró, de vehetek egész napra (8.00-20.00), ekkor 6 euró. Tegnap 15.45-kor érkeztünk meg, ha utánaszámolsz, még ekkor is megérte egész napot fizetni. Sőt, ma egész nap távol leszünk - de még így is jobban járunk, ha kifizetjük a teljes napos parkolást.

Így lettem megint én a reggeli ember, aki fél nyolc körül lemegy megetetni az automatát. Meg ha már lent van, megveszi a friss reggeli péksütiket.

Köd. Mindenfelé ködöt mondanak. Legszivesebben nem mennénk sehova. Külön felnyomta az agyamat az előrejelzés péntekre vonatkozó része: köd, köd, köd... aztán péntektől ezerrel tűző nap.

Pénteken megyünk haza.

Végül nagy nehezen megmozdultunk. Szerencsére. Köd ugyanis sehol sem volt. Többször szarrá áztunk ugyan, órákat gyalogoltunk bokáig érő sárban... de köd, az nem volt. (Ez most idétlenkedésnek tűnhet, de nem az. Tényleg a köd az, ami megöl mindent. A többi körülménnyel lehet mit kezdeni.)

Első állomás: Meissen porcelánmanufaktúra és múzeum. Azért döntöttünk először a gyár mellett, mert elég vacak idő volt: gondoltuk, bemegyünk a fedél alá és adunk egy esélyt az időjárásnak, hogy megjavuljon. Mire másfél óra múlva kijöttünk, sokkal szarabb idő fogadott.

A gyár egyébként érdekes volt, az áraik viszont embertől és istentől elrugaszkodtak. Festetlen, alul dombormintás tányér 950 euró. Úgy vigyáztunk a fényképezőgépek táskájára, mint soha máskor: nehogy leverjünk bármit is. Egy helyen volt némi csúsztatás: azt mondta a fejhallgatóba bújt idegenvezető, hogy Európában egyedül náluk van handmade porcelán - én meg jártam azért már a herendi gyárban is. Dehát, marketing.

A gyár után bejártuk a környéket. Fel a dómhoz, le a dómtól.

Kicsi, de gyönyörű az óváros: nincs sok utcája, de egyik hangulatosabb, mint a másik.

Nejnek nosztalgia: a tömérdek jazz lemez. Nekem ugyanez a szivarokkal.

Sztori: 87-ben voltam egy 3 hetes szakmai gyakorlaton Németországban. Nej - aki akkor még csak várományosi státuszban volt - a lelkemre kötötte, hogy hozzak jazz lemezeket, hiszen a németeknél rengeteg van, bagóért. Veszélyes szófordulat volt. Lemezt ugyanis alig hoztam, bagót viszont annál többet. Tudni kell, hogy Magyarországon akkortájt használható szivart egész egyszerűen nem lehetett kapni. Nem hogy kevés lett volna belőle - nem volt. (A Csongor és Java szivarokat mellőzzük és kérem, a Corvinát se nevezze senki szivarkának. Köszönöm.) Odakint pedig szivarboltok voltak, brazil, argentín és kubai szivarokkal. Megfizethető árakkal. Egy fémdobozos Dannemann került kint 16 márkába, ez olyan 110 forint körül mozgott. A Sophie volt nálunk huszonvalamennyi, a Corvina pedig 40 forint körül. Érzed, ugye?

A jazzlemez szintén 16 márka volt.

Aztán amilyen vacak volt az idő, olyan gyorsan el is húzott. Amikor lefelé sétáltunk egy elvadult lépcsőn a várból, már majdnem azt mondtam, hogy elfogadható időnk van.

14.00 körül kocsiba ültünk, irány Moritzburg. Mondanom sem kell, ólomszürke ég és szakadó eső fogadott. Nej meg is jegyezte, hogy valószínűleg újra a nekünk kijelölt területen vagyunk.

A kastély egyértelmű csalódás volt. A tó eltűnt, az épületet tatarozták, az udvarát szintén. A kölykök jegyezték meg találóan, amikor láttak egy gyeptéglázó manust: a tavat lezacskózták, a kastélyt udvarral együtt lezárták, a gyepszőnyeget most tekerik fel, holnap meg fogják, és összecsomagolják a kastélyt és elteszik télire.

Tiszta szerencse, hogy úgy döntöttünk, dzsuvázunk egyet. Anélkül úgysem igazi egy kirándulás. Egy hevenyészett térkép alapján nekiindultunk megkeresni a Fácános Kiskastélyt. Pár perc múlva az eső virgoncan rákezdett és innentől kezdve csak egy-két percre csendesedett el. Szinezte a hangulatot, hogy már eleve későn indultunk el, ennyire északon pedig korán sötétedik. Hivatalosan 16:30 körül, de ilyen borult, esős időben jóval korábban is. Fejlámpa meg ugye nincs, erdei túra nem volt bekalkulálva.

Csak mentünk, csak mentünk. Időnként belesüllyedtünk a sárba, időnként belecsúsztunk a lószarba... jól éreztük magunkat. Aztán egyszer megláttuk valahol a horizonton a vadászkastélyt.

- Akkor én innen már csak a teleobjektívvel mennék tovább - támasztottam be magam egy fához.

- Ne légy már hülye - korholt meg Nej - eljössz a világ végére és akkor pár száz métert már nem tudsz megtenni?

- Jó az pár kilométernek is - morogtam. De igaza volt.

Apró hangulati elem, de innentől olyan negyven méteren választhattunk, hogy vagy a bokáig érő sárban, vagy a vizes, bokáig süppedő zsámbékban megyünk tovább. Az eső pedig pont itt erősített még egy kicsit bele.

- Otthon mindenki már az előszobában leveszi a cipőjét - figyelmeztettem a családot - vagy ami maradt még belőle!

Végül meglett a kastély - és természetesen kár lett volna kihagyni. Igaz, hogy eddigre már egy kontingens papírzsebkendőt használtam el objektívtörölgetésre, de nagyon hangulatos volt a hely. A kastély pici, de arányos és szép, a környezet - még ilyen tré időben is - vonzó, a világítótorony meg az abszolút bónusz. Különösen, ha hozzávesszük, hogy egy akkora tó mellé építették, melyet Barnával kábé 4 perc alatt eveznénk körbe kajakban.

Visszafelé más úton jöttünk, melynek megvolt az a vonzereje, hogy térkép senkinél sem volt, ezzel szemben harcoltunk az idővel, hogy ne sötétedjen ránk egy ismeretlen helyen. Győztünk.

Intimitás, persze, megint végig az egész napon. Gyakorlatilag emberrel alig találkoztunk. A dzsuvában sokkal inkább vaddisznóra számítottam, mint kétlábúra.

Jócskán sötétben értünk haza - és ma nem is mentünk sehova. Pihenni kell.

Illetve - pihenésképpen - elszaladtunk boltba. Felvásároltam a sörkészlet jelentős részét, utána pedig csülökre.

Porter sör, barátom, porter! Eddig át kellett hajóznom érte az óceánt, most meg itt van a sarki közértben. Ráadásul van málna és cseresznye ízben is - így az egész család ezt issza.

A csülök meg még közelebb lakik: itt van a lakásunk alatt. Mi ugyanis egy modern lakóépület ötödik emeletén lakunk, a földszinten üzletsorok húzódnak végig. Nekünk pont egy grillsütős jutott. Odamentem az ablakhoz, kértem egy fél grill csirkét - és két adag csülköt.

Istenem, a lányom már csak ilyen nyúlbéla. Nejnek meg gyümölcsnapja volt.

Halb/viertel hänchen. Ugye, mindenki emlékszik, aki a hetvenes/nyolcvanas években az NDK-t járta? Gyakorlatilag ennek az egy éteknek köszönheti sok ezer honfitársam a túlélést a nagy árubeszerző körutakon. Meg a wurst+brötchen kombinációnak. (A currywurst már valami modern csinálmány.)

Nem lacafacázott a néni, benyúlt, fogóval kiemelt két, emberes darabot, zacskóba dobta és már vihettük is. Odafent szépen kitettük az asztalra, bontottam hozzá porter sört - és mi voltunk a királyok. Nej nem, neki csak a szeme gúvadt és a nyála csorgott. Ismerve a diéta sorrendjét, ő holnap lesz király. De már alig várja.

- Mit szöszmötölsz vele annyit? - érdeklődött látványosan - máskor nem szoktad így elhúzni a vacsorát!

- Nézd, a csülök eleve bonyolult kaja, finoman kell lehántani a csontról a húst. Ráadásul nehéz kaja is, illik lassan, óvatosan enni, sok rágással. Harmadrészt meg mit piszkálsz egy vírusos hasmenésben szenvedő, epeproblémás gyomorbeteget?

Aztán a csülök után már sok élet nem volt. Olvasgattunk, netezgettünk, én írtam a blogot.

Jut eszembe, a boltban olyasmit csináltak, mint már ezer éve nem. A pénztáros megnézte a bankkártyámat, majd megcsóválta a fejét. A kártyán ugye egy tíz évvel korábbi kép van, kerek fejű, oldalra fésült frizurájú, tömött bajszú, szakálltalan alak képe. Nem hasonlít. Megvizsgálta a számlára írt szignómat és összenézte a kártyán lévő, szintén tíz éves aláírással. Nem hasonlított. Hogy is hasonlított volna: az ember tíz év alatt bőven változik annyit, hogy változzon az aláírása is. Sűrű fejcsóválások. Végül elkérte az útlevelemet, abból nézte össze az adatokat a bankkártyával, illetve a külalakommal.

Elsőre baromi kelemetlen volt... de hamar megbékéltem. Így kellene ennek történnie mindenhol. Nem mondom, hogy egy csapásra megszűnnének a bankkártyás visszaélések, de az egyszerűbb trükközők ki lennének szűrve.

Estefelé viszont már tényleg pihentünk. A csülök is igényelte a vízszintes pozíciót, no meg holnap nagyot megyünk, korai lesz az ébredés.

Egész napos mászkálás Drezdában

2009.10.28; szerda

Hajnal ötkor ébresztő. Pirítós kenyér, tea. A kölykök még aludtak, amikor Nej társaságában megpróbáltam összeszedni a gondolataimat. Melyek leginkább akörül forogtak, hogy kell-e nekünk ez a mai napi kirándulás. A célpont Wartburg vára lett volna Eisenach mellett, egy jó nagy weimari megállással. A helyszínekkel nem is lett volna gond... a távolsággal annál inkább. Tegnapelőtt jöttünk 700 kilométert, tegnap is autókáztunk rendesen (ha sokat nem is, de szinte végig városokban tekeregtünk, egyirányú utcácskákban, parkolóhelyek után nyomulva), szóval egyáltalán nem biztos, hogy nekem most jól fog esni 300 kilométer vezetés, erdőn, hegyen, falvakon keresztül. Oda. Meg ugyanannyi később vissza. Tegnap szóba került még Berlin is, de a helyzet ugyanaz: 220 kilométer oda, igaz, sztrádán, de utána bemenni egy nagyvárosba, aztán kijönni, na meg a drezdai közlekedés sem túl egyszerű egy kivülállónak... ráadásul Berlinre nem is készültem, nincsenek célpontok, nincsenek Google Earth alapján kinézett parkolóhelyek, nincs semmi elképzelésünk azon kívül, hogy Alexanderplatz, Unter dem Linden meg Brandenburger Tor.

Végül addig filózgattam itt a tea mellett, hogy Nejt visszaküldtem aludni. Nem igaz, hogy nem tudok kitalálni Drezdában plusz egy napnyi programot. Mi a francnak autóznánk el 300 kilométert, amikor itt lakunk 300 méterre a Zwingertől? Hát ennyire hülyék lennénk?

Költői kérdés volt.

Internet van, be is írtam, hogy ‘Drezda, vasút’ - és máris volt egy csomó ötlet.

Ne röhögj, a múzeumokat fejből tudom.

Baromi furcsa, hogy reggelizel (kávét iszol, olvasod a feed-eket) és mozgást látsz magad előtt: az üvegasztalon tükröződik az ablak előtt forgó toronydaru képe.

Kinézek a konyhaablakból és még csak a fejemet sem kell elforgatnom, látom a Rathaus, a Kreuzkirche, a Frauenkirche és a Hofkirche tornyait. Meg azt, hogy még mindig szakad az eső. Árulja már el valaki, ennyi kib@szott eső mellett, hogyan tudott kiszáradni a moritzburgi tó?

Mindenesetre ma jön az, amit csütörtökre terveztünk. Csütörtökön meg... majd meglátjuk.

Azaz ma majdnem ugyanaz, mint tegnapelőtt, csak most világosban és úgy, hogy mindenhová bementünk. Ratskeller: zárva. Kreuzkirche: belülről fröcskölt beton. Pedig valamikor szép volt a belseje is, de aztán lebombázták, az újjáépítésnél viszont már nem dolgozták ki annyira a belsejét. Most körülötte zajlanak őrült nagy építkezések: szálloda fogja elzárni az öreg piactértől.

Megint körbejártuk a Frauenkirche-t. Félelmetesek ezek a vonzások, taszítások az építészetben. Régen, amikor egy sivár betonplacc volt itt a templom romjaival, teljesen illett hozzá a környező sivár, szocialista jellegű lakótelep.

Most, hogy a templom fel lett újítva, így megkivánta, hogy ő legyen valami nagyszerűnek a központja. Emiatt lebontották a panelházat és egy kicsi Brugge-t álmodtak köré: szép házak, rengeteg kiülős terasz, szobrok, díszburkolat, konflisok, turisták. Öröm a környéken sétálni. Miközben persze igyekszünk vakfoltra navigálni a környező építkezéseket és a kultúrcentrumot.

Természetesen a templomba is bementünk. Maradjunk annyiban, hogy kívülről impozánsabb. Odabent egy kicsit... hellokitty-s.

A következő célpont az új zsinagóga volt. Ez nem csak eszmerendszerben más, hanem hangulatban is. Maradjunk annyiban, hogy elképzelésem sincs, a zsidók miért éppen a ‘két cipősdoboz’ formát találták adekvátnak istenhitük kifejezésére Drezda barokk belvárosának szélén. Talán dacból?

De hagyjuk, ez már messzire vezet.

Miközben nem lehet nem észrevenni, hogy az ablakok formája, színe olyan hatást kelt a falakon, mint ahogy a Frauenkirche-t pöttyözik a régi romokból átemelt, gyújtóbombáktól megfeketedett öreg kövek.

Innen felsétáltunk Brühl gróf kertjébe (Brühlischer Garten), majd ugyanennek a grófnak a teraszára. Európa terasza... írják a bedekkerek - és fogalmam sincs, miért. Valamikor valamilyen marketinges kitalálta, a többi lilaagyú meg ismételgeti. Félre ne értsd, imádom a helyet. A nap egyetlen veszekedése pont azért zajlott itt, mert én még álltam volna és gyönyörködtem volna, miközben a család már határozottan továbbindult. Hiába értem utól őket és hiába nyomatékosítottam, ma ki a főnök... a gyönyörű helyről már eljöttünk.

Mely veszekedés azért már elő lett készítve, ugyanis éppen lecsesztem a lányomat amiatt, hogy pont belelépett egy soha vissza nem térő kompozícióba, erre odajött egy német faszi és elkezdett kioktatni, hogy így nem bánunk egy lánnyal, majd pár perc múlva megint mellém sodródott és egy elbai fürdést kockáztatva folytatta a prédikációt, hogy így tényleg nem bánunk egy nővel, miközben csak annyit mondtam a lányomnak, hogy basszus, beleléptél egy jó képbe, igaz, ezt elég indulatosan.

De Európa terasza... értelmetlen marhaság.

Az istálló zárva volt, így visszasétáltunk a Frauenkirche-hez és becsűrtünk a közlekedési múzeumba. Az interaktív elemektől és a hajózási részlegtől eltekintve tök ugyanaz volt, mint 30 évvel ezelőtt. Nekem akkor is tetszett, a kölyköknek most is. Jó választás volt.

Ráadásul az ablakból meg tudtuk nézni az egyébként lezárt Stallhof-ot is.

A következő elem a Grünes Gewölbe (Zöld Kincstár) lett volna, de időt kértünk. Ekkor már délután kettő felé járt, éhesek voltunk és fáradtak. Maximálisan kihasználtuk, hogy a belvárosban lakunk, 5 perc alatt hazasétáltunk, a grillsütősnél vettünk sült tarjákat, kolbászokat, fent bekaptuk, ittunk hozzá sört, teát, vizet, pihentünk egy fél órát, ittunk egy kávét - és folytattuk.

Volna. A Grünes Gewölbe óriási csalódás volt. Délután 3-kor már nem volt jegy. Megkérdeztem az információnál, hogy holnap nyitva lesznek-e. Igen volt a válasz. De valahogy nem állt össze a dolog. Nem igazán értettük, miért nem adtak jegyet, mikor lehet bemenni és egyáltalán, hogyan is van ez. Kiírva nem volt semmi - pedig a lehetőség meg lett volna rá, hiszen kint lógott négy nagy lcd tévé a váróban. Végül egy órával később visszamentünk, álcázásképpen most Dóra próbált meg információt kiszedni az I betű mögött ülő hölgytől, aki persze angolul nem tudott. Végül egy lelkes - és angolul valamit gagyogó - helybéli segítségével derítette ki a csajszi, hogy reggel kilencre kell menni, akkor adják a jegyeket, ezek viszont konkrét időpontra szólnak. (Nyilván érkezési sorrendben lehet válogatni.) Aztán ha elfogytak a jegyek, akkor elfogytak.

Hangsúlyozom, erről a rendszerről sehol sem volt kirakva írott anyag, az egyetlen információs pult mögött ülő nő nem beszélt angolul és hiába volt tanuja annak, hogy hová akartam jegyet váltani, a későbbi nyitvatartási kérdésemre csak annyit válaszolt, hogy igen, nyitva lesz holnap. Magát a rendszert magától már nem mondta el, ahhoz a lányomnak kellett odamennie és konkrétan rákérdeznie.

Innentől persze már más a helyzet, ha holnap reggel nem tudunk egyből bemenni, akkor hanyagoljuk. Nem fogjuk az egész napot erre a gyüjteményre várva tölteni.

Átsétáltunk szembe, a Zwingerbe. Köröztünk néhányat, megnéztük a kedvenc eldugott medencés sarkomat, aztán bementünk a fegyvertárba.

Lovagok, páncélok, egykezes és kétkezes kardok, nyílpuskák, lándzsák, pisztolyok és muskéták. (A helyszínen lányos zavaromban simán muskotályoknak neveztem őket.) Ez a barangolás sem volt rossz.

Kezdett sötétedni, így adta magát, hogy korzózzunk egyet a sétálóutcán. Prága utca, a főpályaudvarig. Ez is sokat fejlődött: az én időmben még csak unalmas beton/üveg/aluminiumtenger volt, szökőkutak... na és persze a Centrum áruház. Mára a kapitalizmus ide is betette díszpapírba csomagolt szőrös lábát, gyakorlatilag pláza lett az utcából. A csajok láncszemekként fűzték fel az egyes üzleteket, míg mi Barnával fontos dolgokról beszélgettünk az utcán. (És persze gondosan őrizgettem a nálam lévő összes pénzt.)

Meglehetősen sötétben értünk haza, persze előtte beléptünk a boltba (sörért, meg tormáért, mert anélkül a csülök csak félkarú óriás), aztán a grillezős, ahol Nej végre megkapta az egész nap vágyva remegett csülkét, mi többiek inkább a csirke mellett döntöttünk. Fent vacsi, sörrel bőven megöntözve.

Eszméletlen, mi van itt sör terén. Csak kisérletezéssel el tudnék tölteni heteket. A porter sör mellett szakmányban nyomom a mindenféle schwarz, dunkel, bock, urbock, dunkel bock söröket, hol simán, hol egy kevés gyümölccsel megbolondítva - és egyik jobb, mint a másik(. Legszivesebben mindegyikből vinnék haza egy-egy rekesszel. Árak? A legdrágább is 0,75 euró, az annyi, mint 200 forint. Csak gondolj bele, ennyiért mit kapsz otthon. A Wernesgrüner is ennyi, de nem veszek, hiába 450 otthon - annyi itt az ismeretlen és nagyon finom sör, hogy nem nyerészkedni akarok, hanem tobzódni az élvezetekben.

Habár... mégsem mind. Ma este belefutottam olyan ismeretlen kisvárosi sörökbe, melyek azért nem jöttek be annyira. De ilyen a kisérletezés.

Apropó, kisérletezés. Gondoltam, veszek valami egzotikus rágcsálnivalót a sör mellé. Elsőre leemeltem egy zacskó wasabis mogyorót. Khm. Talán túl egzotikus. Másodikra kezembe akadt egy zacskó szalonnás földimogyoró. Izé. Oké, németek, meg kalóriamámor... de azt hiszem, maradok a goldfislinél.

Este itthon már semmi érdekes. Kaja után óriási punnyadás, képnézegetés, olvasgatás.

No meg blogolás, sör mellett.

Grösser Garten, Loschwitz

2009.10.29; csütörtök

Azért itt sem tökéletes minden. Barna mandulás kenyeret kért reggelire. A hajnali pénzbedobás után kértem is egyet a pékségben. Nincs. De ott van - mutattam a kirakatra. Igen, de az a kirakat, onnan nem lehet beszedni... több meg nincs. Aha. Kein problem, majd veszek a boltban.

A szabadtéri kukák fedetlen betonhengerek. Reggelre a varjak szanaszét cincálják a tartalmukat, kora reggel olyan a parkoló, mint egy budapesti aluljáró.

Akkor a mai program. Alapvetően 3 blokkot terveztünk:

- Grünes Gewölbe, még egyszer.

- Gyönyörű helyen vagyunk. De ahhoz, hogy teljes valójában láthassuk, milyen gyönyörű is ez a hely, el kell menni egy kevésbé gyönyörű helyre, hogy onnan visszapillantva, kívülről lássuk, milyen gyönyörű helyen is voltunk. Ezért megyünk át az Elba túlsó partjára - no meg arrafelé is akadnak látnivalók.

- A városi park (Grösser Garten) és környéke.

Ja, hogy hol maradt a beharangozott vasút? Senki nem mondta, hogy ténylegesen is lesz vasút. Csak azt írtam, ötleteket kaptam. Egyébként Drezda környékén két kisvasútvonal található.

- Radebeul - Radeburg vonal, azaz Lössnitzgrundbahn. Szép és jó, egy gond van vele: Moritzburgba, illetve a környékére jár ki, ahol tegnapelőtt már voltunk. (Pedig Radebeulban van a Karl May múzeum is. 30 évvel ezelőtt ki nem hagytuk volna.)

- Freital - Kipsdorf vonal, azaz Weisseritztalbahn. Ránézésre ez is izgató, csak sajnos menetközben derült ki, hogy a 2002-es árvíz után még nem lett teljesen helyreállítva, csak Dippoldiswalde-ig jár... ott meg nincs semmi érdekes. Különösen ilyen vacak esős időben.

Van viszont kisvasút magában a városban is, a Parkvasút. És ez adta a lökést ahhoz, hogy szánjunk egy fél napot a városi parkra, meg a környékére. Lesz ott látnivaló bőven.

A reggel kilenc a Grünes Gewölbe pénztáránál talált minket. Rajtunk kívül alig volt valaki, és most már minden világosan ki is volt írva a kivetítőkre. Sajnos az árak is. Kedvezmény nincs, egy jegy 10 euró. Ezen azért fennakadtunk. 40 euró egy múzeumra elég durván hangzik. Oké, hogy ez egy kincstár, tényleg hihetetlen értékes tárgyakkal... de akkor is sok egy cseppet. Végül mindenki rámnézett.

- Te már voltál bent - tette fel a kérdést Nej - Milyen?

- Harminc évvel ezelőtti élményre kérdeztél rá - helyeztem képbe - Egyébként pedig fogalmam sincs. De tényleg.

- Semmi?

- Ja, de. Annyi megmaradt, hogy csak néztem a nagy dög drágaköveket és azt mondtam magamban, tisztára mintha üvegből lennének.

Ez hatott. Egy emberként indultunk kifelé. 40 eurót értelmesebb dolgokra is el tudunk költeni.

Átsétáltunk az Újvárosba. Állítólag itt is van egy barokk városnegyed. Tulajdonképpen kellemes séta volt szép környezetben, de nyoma sem volt annak az “összeszarom magam, annyira gyönyörű” érzés-nek, ami az Elba túlsó partjára jellemző. A japán palota környéke már igen tetszett, utána a séta az Elba partján szintén, de az is főleg a túlsó part látványa miatt. Canaletto View, ahogy a profik mondják.

Canaletto (Bernardo Bellotto) egy ideig itt élt és festett egy szekérderék képet a városról. Néhány kép esetében azokat a pontokat, ahol a festő dolgozott, megjelölték: egy kő jelzi a pontot, piros vaskeret a kép kereteit. Mi három ilyen helyet vadásztunk le.

Innen beszagoltunk egy kicsit a szocialista Drezdába (a Pirnai tértől keletre) - kocka lakótelepi házak, nagy terek, beton mindenfelé. De az erkélyek szinesek.

Aztán rögtön a kapitalista Drezdába: Volkswagen üveg gyárrészleg. Elsőre elböktük, pont azt a hosszú falat nem néztük meg, ahol látszik is valami a gyártásból.

Végül hagytuk az egész gazdaságpolitikát a fenébe és bementünk az erdőbe. A nagyba. (Grösser Garten)

Első körben Barna szívét fájdítottuk meg a Parkvasút főpályaudvarával, illetve később a parkban húzódó nyomvonalával. A srác, mint évekig gyakorló gyerekvasutas - most már ifi - gyakorlatilag otthon is érezhette volna magát a drezdai testvérszervezetük kebelében - ha azok nyitva lettek volna. A vasút ugyanis október 4-én zárt, utána még pár alkalommal kinyitott egy-egy hétvégére, aztán téli álmot aluszik. Utoljára október 24-25-én volt nyitva. Mi 26-án érkeztünk.

Naná, hogy évekkel később bepótolta. Gyerekvasutas csereprogram.

A park ettől függetlenül szép. Szép nagy. Megnéztük középen a kastélyt meg a tavat, aztán becsűrtünk a kis ösvényeken jobbra, becélozva az állatkertet.

Tulajdonképpen meg is találtuk - de a park felőli bejáratot már bezárták. Addig is folyamatosan azon poénkodtunk - felkapva a moritzburgi szálat - hogy itt, a parkban is mindent csomagolnak össze, raknak el télire... de egy idő után azért mindenkiben felhorgadt a kisördög, hogy ez lehet, nem is annyira poén. Ott álltunk a zárt kapu előtt, a főbejárathoz meg kellett volna kerülnünk az egész hóbelevancot, a belépőjegy meg 20 euró. Végül tentatívan elindultunk a kerítés mellett és azt láttuk, hogy az állatok nagy részét már elcsomagolták télire, így ide sem mentünk be.

Szép hosszú séta haza, a kutyák már éppen eléggé ugattak, a grillsütősnél egy újabb gyenge adag kaja, fent két sörrel bekísérve. (Ha arra számítasz, hogy a reklámfotón látható tarjás szendvics csak manipulált dekoráció, akkor nagyon meg fogsz lepődni, amikor a hölgy levág két darab, egy-egy centi vastagságú sült tarját a vekni kenyér méretű buciról és bedobja a zsemlébe. Simán felér egy teljes méretű ebéddel.)

Egy óra csendespihenő. Ebéd, sör, alvás, internet, kávé. Aztán a család Nej vezérletével úgy döntött, hogy csavarognak még Drezda utcáin.

- Az utóbbi négy napban háromszor jártunk be minden utcát - jegyeztem meg - Mit akartok még megnézni?

- Ugyanezt. Még nem vagyunk teljesen eltelve vele - válaszolt Nej - Meg akarjuk nézni negyedszer is.

Végül abban maradtunk, hogy most elmennek vezetés nélkül (ez gyakorlatilag egy teljesen új látásmódot is jelent: abszolút más, ha az embernek megmondják merre menjen, illetve oda megy, ahová akar) én pedig elmentem nosztalgiázni.

Schiller Platz.

Ugyan nem pont ott laktunk 30 éve, de az volt a szállásunkhoz legközelebbi külvárosi városközpont. Nagyjából ott kellett átszállnunk buszról villamosra és fordítva. (Nagyjából. A buszmegálló az Elba északi partján volt, a villamosmegálló meg a déli parton. A kettő között meg a Kék Norvég Blaues Wunder. Ha akkor tudom, hogy ilyen szép neve lesz valamikor ennek az acélhídnak, lehet, máshogy nézek rá, amikor napi négyszer sétáltunk át rajta.)

A villamosjegy megszerzése pilótavizsgás volt, végül a sok előtanulmány után megnyomtam azt a gombot, amelyhez az volt írva, hogy simple. Bátor dolog volt, de bejött. A villamoson ugyanis jött egy ellenőr, de szó nélkül elfogadta a jegyet.

A VW üveggyár titka: el kell menni a baromi hosszú épület végébe és ott már látni a szerelősort. Bár igazából a látvány sötétben markáns, mert akkor belülről is ki van világítva a gyár és kintről remekül látszik minden.

A Schiller platz-on jöttem rá, hogy én ezt nagyon elböktem. Ez nem csak egy kereszteződés a híd előtt, hanem egy kisebb város-központ, rengeteg emlékkel, rengeteg izgalmas helyszínnel. Mindez úgy, hogy volt rá kábé 15 percem, mert utána sötétedett. Hát, nagyot futottam. Közben meg lőttem a fényképezőgéppel, mint egy kommandós. Egyedül a vetődések maradtak el.

Ráadásul itt volt a lehetőség a törlesztésre: anno egy csomószor csorgattuk itt a nyálunkat, hogy de jó lenne siklóval/függővasúttal felmenni a hegyre... csak éppen nagyon drága volt. Hát, most már talán megengedhetem magamnak.

Fel is mentem. El is böktem. Ugyanis meglehetősen közel egymáshoz két hegyipálya is van. Most már tisztán emlékszem, de amikor ma délután ott voltam, az egyik kiesett a fejemből, így a legközelebbin mentem fel. Ez a sikló, mely egy viszonylag zárt, kilátási pontokkal nem rendelkező pályán visz fel egy házakkal sűrűn beépített részre, ahonnét szintén nincs kilátás. Amikor visszajöttem, akkor sétáltam tovább száz métert és a kanyar mögött ott volt a másik jármű, a függővasút. Erről végig gyönyörű lett volna a kilátás, ez eleve egy kilátási ponthoz visz fel - csak éppen mire ideértem, már koromsötét volt.

Így jártam.

Innentől már nem kellett sietnem, a sötét ugye már nem sötétedik tovább. Próbáltam lefényképezni az ismerős részeket - bár értelme túl sok nem volt, hiszen 30 évvel ezelőtt csak világosban jártunk erre, a sötétben készült képek nem fognak megmozgatni semmilyen érzelmeket sem.

Azért csavarogtam még egy kicsit, majd irány haza. A család már várt. Bolt (útravaló sörök), estére döner kebab (nálam csak sajtos sörkorcsolya - pedig pár nappal ezelőtt úgy terveztem, hogy ma is csülök lesz, de az ebédre evett tarja ütközésig tolta a kalóriaszintet), utána békés netezgetés, blogolás.

Holnap összepakolunk és 10 körül indulunk. Eredetileg terveztünk olyanokat, hogy még sétálunk itt egy utolsót, de ezt áthelyeztük Prágába.

Hazafelé

2009.10.30; péntek

Reggelre páncél fagyott a kocsira. Igen didergős hideg volt, amíg levakartam a jeget és elrendeztem a parkolócédulát. De. Kemény hideg és szikrázó napsütés. E kettő pedig azt jelenti, hogy a felhők elhúztak a vérbe.

Sajnos mi is azt fogjuk, mert ma délelőtt utazunk haza.

Hacsak.

Reggeli közben dobtam be, hogy nincs-e kedvünk ötödjére is végiggyalogolni az utcákat? Immár a változatosság kedvéért szikrázó napsütésben? Naná, hogy volt.

Reggeli, pakolás, lecuccolás a kocsihoz. 9.15. Tömérdek időnk van. Prága még várhat.

Hát, mit mondjak: ég és föld. Az emberben jókedv ficánkol, nem pedig az a búvalbaszott melankólia. Gyakorlatilag a jól ismert terepet jártuk körbe ismét.

Majd vége. 11-kor kocsiba vágtuk magunkat és elindultunk haza.

Innentől csak idegeskedésről, káromkodásról és frusztrációról fog szólni a történet. Ha csak a szép dolgok érdekelnek, nyugodtan lapozzál.

A sort a PNA nyitotta meg. Összedugtam, betápláltam a célpontot, elindultunk. Amíg a parkolóban tekeregtem, nem is vártam, hogy megmoccanjon - de amikor kiértünk a normális útra, akkor azért már vártam volna egy kis aktivitást az iGO-tól. De nem. Lefagyott. Csontra. Semmi taperolásra nem reagált. Drezda pedig nem az a város, ahol félre lehet állni pár percre. Az egészet odadobtam Nejnek, én pedig mentem az orrom és a táblák után. Reset, újraprogramozás - és már ment is. Egy gond volt vele: az akksija annyira tré, hogy amint kihúzom a szivargyújtó-csatlakozót, leáll. A tokjába viszont nem tudom bedugott csatlakozóval berakni. Így Nej tartotta a kezében, amíg kivergődtünk a városból. A sztrádán aztán már sikerült rendezni a sorokat. Figyeltél? A sztrádán. Ahol már semmi szükség sem volt rá.

Usti nad Labennél megint hisztizett egy sort, amiért arra mentem, amerre a táblák mutatták, és amerre a tömeg is ment. Kilométereken keresztül nem is mutatott semmi mást, csak azt, hogy forduljak vissza. Nem is tudom, hogyan mentem volna át a városon, ha nem lett volna a táblák és a forgalom alapján egyértelmű, merre is van a jó irány.

De az igazi tökönszúrás Prágában ért. Nekem az olyan egyértelmű dolognak tűnt, hogy bemegyünk az E55, azaz 8-as úton, majd a túloldalon kijövünk az E55, azaz 8-as úton. Közben megállunk a kongresszusi központnál, ebédelünk, csavargunk egy sort, majd megyünk tovább.

Hát, nem. Ugyanis az E55-ös és a 8-as út együtt mennek be, de menetközben szétválnak. A 8-as az, amely átvezet a viadukton, az E55-ös meg egy ilyen kamiontranzit úton eloson a kertek alatt, végül a városon kívül újból találkoznak.

Naná, az iGO az E55-re próbált ráterelni. Mentünk, mentünk... aztán meglepve tapasztaltam, hogy a térképen a zöld csík levisz arról az útról, amelyen én érzés alapján egyenesen mentem volna, ráadásul tényleg ott volt egy tábla, melyre kétcentis betűkkel felírták fél Csehország összes települését és habár én nem láttam köztük Brünnt, de Nej letette a nagyesküt, hogy ő igen. Volt pár másodpercem, hogy eldöntsem: az eddig betliző iGO-nak higyjek, vagy inkább a megérzéseimnek. Végül az elsőt választottam, lementem valahol jobbra, addig tekeregtem, amíg vissza nem tudtam menni a főútra, majd innen hajtottam le a kereszteződésnél.

Nem jól döntöttem.

Ez ugyanis az E55-ös kamionút volt, mely egyrészt be volt állva, mint a rajzszög, másrészt teljesen kikerülte a belvárost, ahol mi spec ebédelni szerettünk volna.

Araszoltunk egy ideig, majd egy idő után dacosan jobbra fordultam az első centrum táblánál. Innentől persze az iGO-t elfelejthettem, makacsul vissza akart fordítani minden sarkon. Mentem abszolút az érzéseim szerint, mert táblák sem voltak minden bokornál. Óriási szerencse, hogy hétfőn kifelé menet is eltévedtünk és ráismertem egy részre, hogy itt már voltunk eltévedve egyszer és akkor innentől balra kell törekedni. Majd amikor rátaláltunk egy újabb atombiztosan beállt útra, akkor már tudtam, hogy jó helyen vagyunk, ez csak a 8-as út lehet.

Elmondhatom, hogy mi voltunk azok, akik egy tranzitút során egyszerre vettek részt a várost elkerülő és a várost átszelő dugóban is. Szándékosan sem csinálhattuk volna rosszabbul.

Kongresszusi központ. Habár csak fél szemmel kaptam el, de elkaptam: parkolás egy órára 50 kcs, egy napra 500. Aztamorva. Azért ez elég kemény lett, korábban nem ilyen árszintre emlékeztem.

Metróval be a Venczel térre. Amíg a szerelvényen utaztunk, azon törtem a fejemet, hogyan jussak pénzhez. Van nálam 300 korona, kell max 200 a parkolásra, 200 metrójegyekre, kábé 800 az ebédre. Az annyi, mint 900 korona kell még. Kivehetném automatából is, de a bank a külföldi pénzkivételt helyből 1500 forinttal bünteti. Viszont van nálam euró, lehet egyszerűbb lenne váltani. A Venczel tér úgyis tele van pénzváltóval. Igaz, papírban csak egy 50 eurós bankjegyem van, az azért sok lesz... de majd itthon visszaváltjuk a maradék párszáz koronát.

Hah.

Bementem a váltóhoz. Váltottam. Első körben csak annyit néztem meg, hogy van-e 900 korona. Annyi volt. Számolni csak később kezdtem.

A francba. Átvágtak. Nem is kicsit.

Az eurót szinte végig 25-27 korona körül váltották. Ehhez képest a pénzváltóban nekem 20 koronát számoltak. De ez se volt elég a brigantinak, még rászámolt 10%(!) átváltási költséget, azaz a kiadott pénzből még levont 102 koronát. Ez testvérek között is 350 koronás lenyúlás, ami olyan 3800 forint. Egy 13500 forint értékű ügyletnél. Ehhez képest a bankom egy jólfésült úriember.

Roppant sajnálatosan ekkor már messze jártunk, időnk sem volt sok, nem mentem vissza reklamálni. Nem mintha esélyem lett volna. Az ügyintézők ilyenkor szoktak elfelejteni minden világnyelvet.

Ez volt az az utolsó csepp a pohárban. Prágát sokáig szerettem, elnéztem neki a cigánykodást. Hogy a Kandúrban felszámoltak 100 korona fogalmamsincsmit a számlában, melyet utólag vettünk csak észre otthon. Hogy az U Fleku-ban egy teljesen egyértelmű 200 koronás számla helyett miért kaptunk 215-ről. Hogy vannak közismert lenyúlóhelyek, ahová nem szabad menni.

De ez a mai nagyon övön alul talált. Egész egyszerűen külföldön, ha nem beszélem az ország nyelvét, valamilyen szinten meg kell bíznom a helyi emberekben. Ha nem az utcán csencselő arabnál váltok, hanem bemegyek egy bankhoz hasonlító pénzváltó irodába, akkor úgy gondolom, megbízhatok bennük. Mert nem ismerem a szokásokat, nem ismerem az árakat. Ha ez nincs meg, tehát úgy megyek oda, hogy nem bízhatok senkiben, hogy mindennek utána kell számolnom, mindig arra kell készülnöm, hogy átbasznak - akkor inkább nem is megyek oda. Az a gazember ott keresett 350 koronát. Prága pedig elvesztett négy, korábban lelkes látogatót.

Meglehetősen mogorván ballagtam a családdal. Valahogy nem élveztem annyira várost.

Elmentünk az Aresthez, mert azt egy korrekt vendéglőnek ismertük meg. Valószínűleg ezért volt bedeszkázva az ajtaja. Kész, megszűnt. Nem kicsit álltunk hülyén. A megszokott éttermeink egyrészt messze voltak, másrészt kora péntek délután biztosan tömve is. Most kezdjünk el új étteremmel próbálkozni? Most?

Pedig más lehetőségünk nem volt. Visszasétáltunk a Legionáriusok hídján és benéztünk a Medvébe. Éppen volt hely is, így nem bolyongtunk tovább. Ettünk valamit. Kicsit vicces volt, hogy mindenki fokhagymalevest evett, csapolt barna sört ivott és szinte ugyanaz volt a második is. Pedig nem beszéltünk össze. Aztán szóltam, hogy fizetnék. A pincér kijött, osztott, szorzott egy papíron, mondott egy árat, majd amikor fizettem, a blokkot hanyag mozdulattal gyűrte a zsebébe.

Így fogalmam sem lehetett, hogy jól számolt-e. Bár Nej szerint saccra reális volt az érték.

A parkolóban természetesen 4 órát kellett fizetnem, pedig szerintem csak 3 volt - de most álljak le vitatkozni a szemlátomást egy tuskóból faragott mogorva, öreg parkolóőrrel? Úgysem tudnék mit kezdeni otthon 50 koronával.

Agyő, Prága.

A magam részéről lehúztam a kirándulások céljából szóbajöhető városok listájáról.

A város azért nem engedett ilyen könnyen: kifelé óriási dugóba keveredtünk. A három sáv hosszú kilométereken keresztül masszívan beblokkolt. A bűnös két sávelhúzás volt - és persze a péntek délutáni forgalom. Ezt egyébként borzasztóan nem értettem. Nej szerint természetes, hogy péntek délután megindulnak az emberek. Oké. De itt hová? Nincs Balaton, ahová megindul a főváros. Ez a Brünnbe vezető sztráda, márpedig Brünn az minden, csak nem egy üdülőváros. Akkor miért megy erre mindenki?

Mert arra mentek. 195 kilométer múlva, a városnál egyszerűen vége lett az őrület futamának. Onnantól normális éjszakai vezetésre váltottunk, 120/140-es tempóval.

Ja, iGO. Brünn előtt egyszercsak átváltott nappali módba, pár másodperc múlva visszaváltott éjszakaiba, majd amikor az autót jelképező háromszög elért a kép széléig, lefagyott a térképmegjelenítő modul. A sebességet jelezte, a gombokra reagált - de a térkép nem változott. Nej nyilván aludt, így ennél a nagyvárosnál is úgy jöttem végig a körgyűrűn, hogy csak a táblákra hagyatkoztam. Aztán Nej felébredt, lekezelte a PNA-t és az újból működött. A sztrádán. Ahol - ugye - már semmi szükség nincs rá. Kösz, Csoki.

Este 11 körül értünk haza. Nem volt akkora nagy a távolság, mint amikor a Peljesacról szoktunk hazajönni, de az idegrendszerem majdnem annyira zilált volt. Nem is ment egyből az alvás, megittam két pohár bort, elkezdtem nézegetni a fényképeket - és eközben ütött meg az álmosság, de olyan durván, hogy hirtelen összemosódtak előttem a fényképek. Gyors alvás.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Drezda2009

13. Eső Berlinben

Azaz ronggyá ázás Berlinben. Azaz az agy feltöltése tudománnyal.

Szóval lesz benne minden, mint az igazi zöldborsólevesben. Morgások, csavargások, magával a TechEd rendezvénnyel és az előadásokkal/előadókkal kapcsolatos megjegyzések, mellesleg itt-ott pici szakmázás is.

Szállunk rendelkezésére

2009.11.08; vasárnap

Nem sűrűn voltak eddig gondjaim az online checkin-nel. Oké, tavasszal az a chicago-i átszállás tényleg neccesre sikerült, de az egyrészt technikai probléma volt, másrészt sikerült megkerülnöm. Viszont a Malévnél az emberi butaság állt keresztbe - és azt már nem tudtam legyőzni.

Nézzük meg először az elektromos jegyet. Elég sűrű, de benne van minden, ami kell. Feltéve, hogy az ember ismeri a fogalmakat, rövidítéseket.

Irány a malev.hu, online checkin. Rögtön egy szigorú oldalra jutottam. Azt mondta, mindent töltsek ki, méghozzá karakterre helyesen, mert egyébként küldik a spanyol inkvizíciót.

Ezzel már rögtön az első mezőnél megfogtak. A jegyszám rubrikába ugyanis jóval kevesebb karaktert lehetett beírni, mint amennyi az e-ticketen szerepelt. Mivel öreg rejtvényfejtő dinasztiából származom, így néhány próbálkozás után megtaláltam a megoldást: le kellett hagyni a végéről a kötőjel utáni részt és elhagyni az elejéről az E betűt. Egy hibaüzenettel kevesebb. Üde színfolt volt, hogy a legalsó mezőben a legördülő menü minden próbálkozás után alapértékre (nothing) állt.

Ehhez képest a név egyből megvolt, pedig általában azzal szokott a legtöbb gond lenni. (Hülye magyar nevek, rossz sorrendben begépelve, neadjisten elgépelve.)

Jöhetett a járatszám. Itt véreztem el véglegesen - pedig ezt akár legördülő menüből is összehozhatták volna. De nem, be kellett gépelnem. Természetesen az a változat, ami az e-ticketen volt, az nem felelt meg.

Jött a variálás. sikertelenül.

Nincs mese, meg kell nézni, ők hogyan hívják magukat. Új böngészőablak, malev.hu, menetrend. Nagyon jó, ma már csak egy gép megy Berlinbe, pont a miénk. Természetesen a járatszám nem azonos azzal a jelsorozattal, ami az e-ticketen volt. (672H -> 0672) Ami viszont kellemetlen, hogy ezt se fogadta el a checkin. Vadul kipróbáltam a szóbajöhető összes permutációját az érintett karaktereknek - de egyik sem volt jó. Végérvényesen elakadtam.

Hoppá, hát van itt egy help ikon. Lássuk, mi lesz. Nagy büdös (404) error.

Ekkor adtam fel a próbálkozásokat. Gyorsan lefényképeztem a képernyőket, hogy legalább legyen dokumentált ez a marhaság. Aztán legfeljebb ülök, ahol ülök - úgyis azt szoktam mondogatni, hogy Európán belül akár állva is ki lehet bírni bármilyen repülőutat.

Indulás előtt derült ki, hogy éppen nincs jó utazóbőröndöm. Az ezüstszürke, bazi nagy ámbráscet azért túlzás lenne, a kicsik meg elkoptak: az egyiknek a kereke tört ki, a másiknak a fogantyúja: a harmadik meg nagyon kicsi. Irány a bót. Végül vettem egy olyat, amelyik egyrészt egzotikus hasmenéses libafos színű, így már messziről könnyen azonosítható - másrészt van notebook tartója is. Tök jó, így nem kell külön hátizsák, mert a bőrönd oldalán ott vannak a plusz tárolók. És az egész kézipoggyásznak számít, azaz velem utazik minden.

Gondoltam én.

Beszálláskor érdekes dolgok történtek. Először közölték, hogy a kézipoggyászt el fogják venni - ugyanis olyan kicsi a gép, hogy nem férnének be. Erre mondjuk elállt a szavam. Helikopter? Kétfedeles hidroplán? Vitorlázógép? Aztán be kellett szállnunk egy nagy dög buszba, mely ugyan fullra tele volt, de még vártunk embereket, akik aztán meg is jöttek, és még jobban tele lett a busz. Ennyien hogyan fogunk elférni egy kis gép egyetlen ülésén? Vagy eladták az állóhelyeket is?

A megoldás a ventillátor volt. Ami a gépre volt szerelve. Kiderült, hogy egy kicsi légcsavaros repülőgéppel megyünk. De legalább biztos, hogy nem ezt fogják felrobbantani az arab terroristák a berlini fal ledöntésének huszadik évfordulója tiszteletére. (Lehet, hogy erre nem is kell bombát pazarolni?)

Csak éppen fent a gépen jutott eszembe, hogy a könyvem a bőrönd oldalzsebében maradt.

Érdekes, hogy a repülőgépen elmaradt a szokásos szinházi előadás. Erre van a vészkijárat - a többit meg olvassátok el a papíron.

Viszonylag sima út. A poggyászunkat még a repülőgépnél megkaptuk, nem kellett bent a konvejornál várakoznunk. Így csak kisétáltunk, megkerestük a buszt, beutaztunk, elsétáltunk a szállodáig, becsekkoltunk. Az első kellemetlen jel: egy, azaz 1 darab bejelentkező lapot adtak kettőnknek. Azért valahol a spórolásnak is van határa. Szép apró betűkkel benyomorítottuk mindkettőnk adatait. Aztán megtanultuk, hogy a személyzet szerint az ittlakó személy neve tkp. a kettőnk vezetékneve. Elég hülyén hangzottunk, de gondolom egy külföldinek mindegy.

Igazából a wifi verte ki nálam a biztosítékot. Nem kicsit. Nagyon. Napi 5 eurót (közel 1400 forint) számolnak fel érte. Ehhez képest a szobában nincs. Le kell menni az első emeletre, a galériába, ott érhető el egyedül. (Egy pici kis szar adó van a recepció pultján. Ránézésre gyengébb, mint az én itthoni adóm.)

De ha legalább a galériában működne. De csak úgy van, mint a mesében: hol volt, hol nem volt. Eleve ha van, akkor is csak 64 kbps. Akinek ez nem mond semmit, akkor máshogyan fogalmazok: ez egy betárcsázós ISDN sebessége. Egy egész szállodának. De még ez sincs, mert az alatt a 40 perc alatt, amíg lent voltam, egy csomószor leállt a forgalom. Ja, éjjel fél tizenkettő és negyed egy között próbálkoztam, tök egyedül. Mi lehet itt, amikor többen is nyomulnak?

Szóval kidobtunk 30 eurót a kukába - és itt állunk, a Teched-en, nettelenül. Mindez azért, mert egy fogtechnikus 4 csillagos(!) szálloda sajnálja azt a havi kábé 30 eurót, amennyi egy normális internetelérés ára lehetne. Arról már nem is beszélek, hogy esetleg le lehetne rakni egy-két access pointot minden szintre, hogy a szobákban is legyen.

Online tudósítások elhalasztva.

Berlin ünnepel: egybesültek

2009.11.09; hétfő

Nyolckor ébresztő, reggeli. Svédasztal. Gondolva a hosszú napra, négyfogásos reggeli: tojásrántotta szalonnával, Walldorf(szerű) saláta egy csomó uborkával, paprikával, paradicsommal, egy adag croissant, muffin és egyéb sütik, majd ananász és gyümölcssaláta. Ezzel estig kitartok.

Közben jön a rossz hír telefonon: kábé háromezren állnak sorba. Nem rettentünk el. Csak egy kicsit.

Aztán félre lettünk vezetve, emiatt leszálltunk a jó S-bahn-ról egy istenhátamögötti megállóban, így viszont pont összefutottunk GT-vel és Budai Petivel, akiket leszállítottak ugyanitt egy másik S-bahn-ról, ócska ‘végállomás’ kifogással.

GT elújságolta, hogy gyönyörű a kilátásuk a 34. emeletről, pont ott van melletük a tévétorony. Én meg elújságoltam neki, hogy a mi kilátásunk sem rossz, pont rálátunk az ablakunk alatt elcsattogó S-bahn-ra. Néha elmegy ott egy-egy ICE is. Az utóbbi a csendesebb.

A hírnök nem hazudott, tényleg borzasztó sokan voltak. Meg is fogadtam, hogy ahogy végzek, felmegyek egy lépcsőn és lefényképezem ezt a borzasztó tömeget. Aztán amikorra végeztem, elfogytak a sorok.

Hiába, érkezni tudni kell.

Meg távozni is. Én már otthon beosztottam a napjaimat és rögtön a pihenőnappal kezdek. Mindösszesen egy darab félig izgalmas előadás lett volna ma összesen, melyen elgondolkodtam ugyan, de GT elárulta, hogy ő megy rá, márpedig ha ő megy, akkor egyszer úgyis elmondja a Lurdyban, ha hallott újat.

Szóval irány a város.

Leccucoltam a szállodában, még egyszer leellenőriztem az útitervet és nekivágtam. Fontos volt az útvonal is, meg az időzítés is, mert ma fog Berlin megőrülni. Ma van napra pontosan a 20. évfordulója a fal ledöntésének. Politikusok, tömeg, felhajtás. Na ez az, amiből én csak mérsékelten akartam kivenni a részem.

Kezdtem az állatkert mellett, méghozzá úgy, hogy besétáltam egy őrült nagy parkba. Ez a park teljesen el is vezetett a Brandenburgi kapuig, még akkor is, ha elég rendeseket tekeregtem benne. Na, itt már látszott a felhajtás. Amerre a szem ellátott, televíziós közvetítő kocsik az egyik oldalon, rakodógépek a másik oldalon. Tömeg viszont még nem volt, így kényelmesen végig tudtam nézni mindent, a dominókat egyenként, a forralt boros/sült virslis bódékat párosával.

Volt a helyzetnek némi fonákja is. Nagyon-nagyon régen többször is elsétáltunk ehhez a térhez. A keleti oldalról. Aztán próbáltunk nagyot nézni, akkorát, hogy minél többet lássunk a túloldali szabad légkörből. Végül hazamentünk.

Most pedig megint le van zárva a tér - csak éppen a nyugati oldalról érkezem. Szerencsére ez csak fal imitáció, nem is kell túl nagyot kerülnöm, hogy átjussak rajta. Katonák helyett csak rendezők állnak sorfalat: táskaellenőrzés.

A keleti oldalon folytattam a sétát. Unter dem Linden. Szembe a tömeggel. Meg a vízzel. Eddig ugyan nem mondtam, de a szállodától kezdve végig az egész gyalogtúra alatt szakadt az eső, mintha dézsából öntenék. Dehát aki a drezdai esős kirándulásokon edződött, annak ez nem számít. Túrabakancs, teflonbevonatú túrakabát, esővédős fényképezőgép-táska. Aztán le van tojva az idő, csak köd ne legyen.

Jöttek sorban a szép épületek. Operaház, Humboldt egyetem, Katedrális, Múzeum-sziget, Rathaus.

Marxengels szobor A két öreg. Mindig is határozott véleményem volt róluk. Csak éppen mindig más. Ma már nemigen tudom hová tenni őket. Jót akartak? Nem tudták, mihez adtak ideológiát? Naívak lettek volna? Nem hiszem. Látták, mi folyik a világban, mit szabadítanak el. Csak éppen bíztak az emberekben.

Ezt cseszték el.

Az elv, hogy mindenki annyit kapjon, amennyi hasznot hajtott a munkája, vállalható. Nagyjából ezt csinálja a kapitalizmus is - csak éppen önkiegyenlítő mechanizmusok révén. Nyilván ez se tökéletes, néha bele kell nyúlni, bizonyos dolgokra nem is szabad engedni - de a szocializmus megoldása, hogy mi, az elit begyűjtünk mindent és majd mi visszaosztogatjuk az embereknek, abszolút becsődölt. Az emberi természet egész egyszerűen nem így működik. Eleve az elit, miután megtehette, a javak nagy részét helyből lenyúlta. Nem azoknak adott vissza többet a megtermelt értékekből, akik megtermelték, hanem azoknak, akik megvédték az elitet a kizsákmányolt tömegektől. Akik segítették őket abban, hogy ezt a rendszert minél nehezebb legyen megváltoztatni. Azaz a pénz nagy része nem csak lopásra, hanem a lopás fenntarthatóságának biztosítására is ment. (Az egy külön téma, hogy ezen célok elérésében mennyire voltak válogatósak.) Persze az emberek se voltak hülyék - legalábbis nem mind - és látták, hogy hiába dolgoznak jól, nem aszerint kapják a pénzt. Így nem is törték magukat. Helyette ők is loptak, csak kicsiben. Így persze nem épült az ország, ellenben hatalmas teret nyert az igénytelenség.

Nos, ennyit az önszabályozó mechanizmus vs. ember általi irányítás témáról. És ennyit a jelenkori politikánkról, mely erőteljesen tempózik vissza ebbe az állapotba.

Egyébként borzasztó nehéz volt lefényképezni a szobrot. Egy orosz csoport folyamatosan lefoglalta a helyszínt, mindenki le akarta fényképezni magát, ahogy összeölelkezik a bálványokkal.

Aztán a jó öreg Alexander-platz, az alfa és omega. Kis túlzásal jobban ismertem az itteni centrum áruházat, mint a miskolcit.

Ezek már nem is harminc évvel ezelőtti emlékek, hanem legalább 35 évesek. A szüleim úgy oldották meg anno a csavargásokat, hogy összekötötték a kellemest a hasznossal. Például ki akarták tapétázni a lakótelepi lakást és kiszámolták, hogy Berlinben annyival olcsóbb a tapéta, hogy a különbözetből futja az útra meg egy hét kintlétre. Persze itt nem kell olyan őrült nagy különbözetre gondolni, akkoriban a benzin olcsó volt, lakni egy esővédelem nélküli sátorban laktunk, kaját meg otthonról hoztunk. Vagy anyám főzött, szintén otthonról hozott alapanyagokból. Tejet, kenyeret vettünk csak mindig a helyszínen.

Viszont kint voltunk gyakorlatilag az összes országban, ahová piros útlevéllel menni lehetett. Mindenhol akadt valami, ami olcsóbb volt, mint nálunk. Így működött a KGST.

Ahogy néztem, nem változott sokat a tér. Az akkori magas épület helyén most hotel van, a tévétorony és a világóra keményen tartják magukat, az S-bahn megálló továbbra is dominál. Egyedül gördeszkásból volt kevesebb, de ez lehet, hogy a szakadó eső miatt volt.

Azért érződik, mennyire kelet-európai vagyok. Ahogy sétáltam, hallottam, hogy egy gördeszkás jön mögöttem és nagyon közelít. Remek ütemérzékkel akkor dobtam át a fényképezőgépet a jobb kezemből a balba, amikor - fülre - pont mögém ért. Az a biztos, ami biztos - mert mi van, ha azért tekert mögém, hogy kirántsa a kezemből a gépet?

Innen csaltam egy kicsit. Habár végig gyalogolni akartam, de a Potsdamer Platzra metróval mentem, ugyanis szerettem volna még világosban odaérni. Ez volt ugye a falutánzó dominólánc egyik vége. Na, itt már volt tömeg és volt hepaj.

Havas lesiklópálya, kolbászhegyek, idióta, de nagyszerű - Madness epigon - ossi zenekar, jókedv, tolongás.

Először csak az tűnt föl, hogy ipari alpinisták másznak az irodaépületek falain felfelé. Aztán láttam, hogy odafent angyalkák lettek belőlük.

Visszasétáltam a brandenburgi kapuig, történt-e már azóta valami érdekes. Túl sok minden nem, egyedül a tömeg nőtt, de nagyon. Próbáltam valami jó helyet keresni, ahonnan láthatom majd a műsort - de nem találtam.

Pontosabban igen: a jó meleg szállodai szobámat. Hazamentem, beültem az ágyikómba és megnéztem az egészet tévén.

Ez most hülyén hangozhat, legalábbis annak fényében, hogy akadnak, akik csak ezért az élményért utaztak ide, fizettek ki egy valag pénzt szállásra, repülőjegyre meg egyebekre, de valójában nagyon jó döntés volt. Az eső szakadt, az esernyős tömegben pedig nem lehetett látni semmit. A szinpad nem volt felemelve, meg egyébként is, műsor sem nagyon volt, leginkább csak politikusok szónokoltak. Ahol a dominók kanyarodtak, oda már 17.00 körül sem nagyon lehetett odaférni. A tüzijáték meg... istenbizony nálunk a kertvárosban egy-egy szülinapi partin látványosabb van.

Szóval ott jártam, hogy elindultam gyalog haza. Igen, gyalog. Habár ekkor már eléggé vonszoltam a lábam, meg az esőből is kezdett elegem lenni, de ma van az egyedüli csavargós napom, nem akarok egész nap a szállodában ülni. Keresztülvágtam a sűrű, sötét parkon, majd jóindulatúan tévelyegtem egy kicsit.

100 méterenként rendőrök ácsorogtak a kivilágítatlan ösvényeken - kicsit bizarr volt. Aztán elment mellettem kerékpáron egy pacák, a hátsó csomagtartón egy kutyával. A kutya funkciója volt, hogy a farka lengetésével villogássá alakítsa a hátsó lámpa fényét. Szimbiózis, na.

Nem siettem, így beleraktam néhány vargabetűt is az útba. Sikerült is eljutnom egy olyan helyre, ahol egymást váltották a döner kebabosok, az ázsiai, vietnami, thai gyorskajáldák, de volt hentesnél főtt/sült kolbászos is és mellette pékség... aztán mellette voltak utcai leszólítgatós leányok is. Mondtam már, hogy szakadt az eső?

A dönerhez azért benéztem - ahogy mondani szokták, az igazi török kaják immár Németországban vannak - tésztába csavart kebab, szőlőlevélbe csavart rizs, gyomorba csavart sör. Már az eső sem zavart annyira.

Este hétre értem haza, piszok cefettül átázva. Egyből a radiátorra is vetkőztem - melyről csak éjszaka derült ki, hogy el volt zárva, de nem véletlenül dolgoztam épületgépészként is, meghekkeltem a termosztátot.

Egy kis piros pöcökkel ki volt ékelve, hogy ne lehessen feljebb csavarni. Hah.

Egyből beugrottam a forró víz alá. Furcsa az ember, szarrá ázik, aztán hogy egyenesbe jöjjön, megint víz alá áll.

Utána bemásztam az ágyba, ölembe vettem a laptopot és néztem a tévét. Azaz néztem volna, de a távkapcsoló nem működött. Így kénytelen voltam ugrálgatni, ahogy a német tévében is kapcsolgattak. (Megjegyzem, valószínűleg a tévéseknek sem tetszhetett annyira a program, mert rengeteg konzervet nyomtak. Az ilyen kivülállónak, mint én, jobb is volt ez: dokumentumfelvételek a fal építéséről, felvételek menekülésekről, a kormányszóvívő bakizása, az első áttörések - ezek kellettek ahhoz, hogy az ember legalább közelítőleg át tudja élni a berliniek, a németek érzéseit.)

A termosztátnál már azért kezdett elegem lenni ebből a négycsillagos szállodából, de az igazi trükk később jött. Megszomjaztam, ittam volna egy kis hideg vizet. Nem volt. A hideg csapból meleg víz jött, a meleg csapból forró. Pedig engedtem bőven, de nem változott.

Ott álltam, már pizsamában, de szomjasan - és nem tudtam inni semmit. Kizárásos alapon maradt a minibár, de azt nagyon utálom. Végül kivettem egy 3 decis sört (3,3 euró) és hosszas morgolódás mellett megittam.

A fentiekből gondolom tökéletesen látszik, miért utálom a szállodákat. (Meg már le is írtam egy csomószor.) Egy ilyen egész napos csavargás, egy meglehetősen intenzív, élményekkel teli nap után nekem például teljesen jól esne leülni egy konyhai étkezőasztalhoz, a hűtőből elővenni a sört, a spájzból valami rágcsálnivalót és kezelni a fényképeket, írni a blogot.

A szállodában meg mi van? Börtön. Minibár, meg gyémántárban mért mogyoró.

Az első igazi fejtömő nap

2009.11.10; kedd

Reggel túlzottan éhes sem voltam, meg ma nem is lesz fizikailag olyan megerőltető napom, mint tegnap... de aztán eszembe jutott a minibáros sör ára és erőt vettem magamon: újra leküldtem egy négyfogásos reggelit, sőt, a Walldorf salátás kört ki is egészítettem egy kis sajttal, sonkával.

Próbáljuk meg egálra kihozni a meccset.

Amerikában fél literes Starbucks poharakkal mászkálnak az emberek az utcán. Berlinben műanyag poharas sörrel sétált a jóember a járdán, amikor kinéztem az átriumból. Reggel 9.30-kor. A szállodanegyedben. Öltönyben. Kirakatokat nézegetve.

A recepción átfutottam a sajtót. Trotzdem Dauerregen. Tökéletes kifejezés a tegnappal kapcsolatban. ‘Dacára a tartós esőnek’. Tessék észrevenni, hogy külön szavuk van a kitartó esőre.

Üldögéltem az S-bahn megállójában, vártam a vonatot. Hangsúlyozom, egyszerű megálló, olyan, mint nálunk a HÉV. Aztán a szemem rátévedt a tőlem jobbra lévő üvegkalitkára. Nocsak, egy utaslift. És működik. És használják. Aztán balra néztem, ahol egy picit duci kukát láttam. 3 részre volt osztva, mindegyiknek külön bedobója volt. Szelektív szemétgyüjtés, ugye. Aztán elkocogott mellettünk egy ICE szerelvény. A HÉV megállóban. Azért belegondoltam, hány fényévre vagyunk ettől a hévünkkel, a mávunkkal és a bkv-nkkal. Mert a sok igénytelen embernek ez is jó és nem hajlandóak egy forradalommal elsöpörni ezt a betokosodott agyú bagázst, mely ma felel a tömegközlekedésért. Nálunk már régóta lángokban kellene állniuk az állomásépületeknek.

Egy komment valahonnan az internetről:

Ahhoz, hogy ez a helyzet bármikor is változzon, nem a MÁV-on kell változtatni, hanem ezeket a vérszívó elemeket kell eltávolítani a közéletből, az adópénzeken eltartott cégek, szervezetek közeléből (szerintem pedig az ország közeléből). A baj csak az, hogy ez nem fog megtörténni magától, felülről. A hatalom érdeke a hatalom. A külföldi hatalom érdeke a hatalom kiszélesítése. A piaci vállalatok érdeke a profit. Egyedül a magánembernek érdeke egy élhető ország, és ezt senki sem képviseli helyette. Ezt kéne megérteni, ezt kéne “megértetni”.

Teljesen meglepő: a belépő gombában óriási HP logó, MS logó sehol. Utána az összes lépcsőfokon HP logó. Mennyibe kerülhetett ez nekik egy MS rendezvényen?

Első előadásom a sorozaton. Rögtön az első demó durva pofáraesés. Nem működik a switch, aztán mire sikerül átkapcsolni, kiderül, hogy a virtuális gépek éppen belefagytak egy restartba. Aztán nem megy a visszakapcsolás, a segéderő hölgy futva érkezik - megint - aztán pont amikor odaér, az előadónak végre sikerül kapcsolnia. Nagy taps fogadja a segéderő értelmetlen megfuttatását. Később a fazon megint megpróbálja a demót, de a segéderő már nem mozdul. Aztán a sokadik kisérlet után már én mozdultam. Kifelé. Pedig a téma forró lett volna, Exchange 2003 - 2010 átállás, együttélés. Kár, hogy erről esett a legkevesebb szó.

Nagy kérdés: a kabát legyen társ a mászkálásban, vagy a táska? Ha a táska, akkor ruhatár. 7000 ember azért már tud torlódni nyitáskor, záráskor. A kabátot viszont kényelmetlen hordozni. Meg nem lehet benne kólát, rágcsálnivalót spájzolni estére. (Nem, defaultban nem vagyok ennyire zsugori, csak a minibárral nem bírok megbarátkozni. Boltot meg még nem láttam a környéken.) Persze az igazi a hátizsák lenne, de azt meg nem hoztam el. Mint ahogy az is kiment a fejemből, hogy ha túrabakancsban jövök, akkor feltétlenül hozzak papucsot is - egyébként hülyén fogok közlekedni a szállodán belül.

Egy eldugott lépcsőn sétáltam lefelé, a felfelé menő mozgólécsőn egy hapi és egy lány szorosan összebújva smároltak. Mindkettőjük vállán ott lógott a teched táska. Már a geek-ek sem a régiek.

Az első, komolyan bosszantó tapasztalat: sokszor már nincs hely. Mint kiderült, azt a bizonyos előadást GT nem hallgatta végig, mert 20 perc után kitessékelték. Mondván elfogytak az ülőhelyek, neki pedig MS kártyája van. Hasonlóba futottam bele most én. Mark Minasi előadására mentem volna, kábé 10 perccel korábban értem oda - és már nem volt hely. Be sem engedtek. Kész szerencse, hogy szakmailag azért elvagyok enélkül az előadás nélkül - de azért egy élménnyel biztosan szegényebb lettem.

Nem minden nap hallgathat meg az ember egy stand-up komédiát az IPv6-ról.

Aztán végigsétáltam a harmadik emeleti, összesen négy nagy előadó előtt - és mindegyiken kint lógott a session full tábla. Ez az, ami már durva. Az ember kifizeti- na jó, a cége, de az úgyis behajtja valahogy - a nem kevés beugrót (fél milla) - és akkor nem jut be az előadásra. Nem csak úgy véletlenül nem jut be, hanem módszeresen: a nagy előadótermek várhatóan megtelnek, jóval a kezdés előtt. (Igaz, a két utolsó slotban már más a helyzet, addigra sokan lelépnek.) Azért emlékszem, Barcelonában volt egy 5000 fős előadó terem, a sztár előadókat eleve oda szervezték. Én meg most figyelhetem, hogy az általam feltétlenül megtekinteni kívánt ütős előadásokra (Craddock, Schnoll, Russinovich) már 20 perccel korábban beüljek. Igaz, így nincs szünet, nincs kávé, nincs spontán beszélgetés - van helyette 20 perc eseménytelen ücsörgés egy teremben.

Jó persze, az ilyen váratlanul felszabadult lyukakban is van élet: ilyenkor nincs tömeg a közösségi helyeken, el lehet menni vécére, lehet játszani a hands-on-labokkal, terminálról át lehet futni az rss feed-eket... és kellenek is ilyen megpihenések néha. De nem ennyiszer. Meg kellene valami, hogy lefárasszon.

Szóval eddig nem túl virágos a kedvem. Fél három, volt egy technikailag besült előadás, meg egy, amelyikre nem jutottam be.

Azért a félmisi beugrót már nem olyan egyszerű kávéban lefogyasztani.

A központi lépcsőházban a második emeletről a harmadikra nincs se lépcső, se mozgólépcső. A világvégére kisétálva már van, de jelen helyzetben, amikor egyáltalán nem mindegy, mikor érsz oda egy teremhez, mindenki inkább a liftet használja. Ahol persze borzasztó nagy a tömeg. Nem csak előtte, odabent is. Éppen bepréselődtünk egy csomóan, amikor befurakodott egy idősebb, öltönyös úriember. Magasra emelte a poharát, majd vigyorogva közölte, hogy forró kávé van benne és nem fél használni. Egyből lett helye.

Jelzem, hogy a mostani előadást (windows crash dump analysis) is el lehetne kezdeni tíz perccel korábban. Szabad hely ugyanis már nincs. Kifejezetten bizarr, hogy csak ülünk itt a néma csendben és nem történik semmi.

Volt kolléga mesélte. Odament a Kaspersky standhoz megkérdezni, miért vegyen Kaspersky terméket, ha az engine benne van a Forefrontban is?

A válasz az volt, hogy az illető nem ért a szakmai kérdésekhez, ő csak presales.

- Dehát ez pont presales kérdés! - csodálkozott rá a kolléga.

Kapott egy ajándéktollat.

Levelezési higiénia, vírusvédelem.

Előadó: - Mi, mint MS, mindig end-to-end megoldásokban gondolkodunk.

JoeP, bólint: - Aha, azért vettétek meg szőröstől-bőröstől a Sybary céget.

A téma lerágott csont, viszont az előadó nagyon jó. Ukrán medve, de higgadtan, okosan nyomta.

Ma este volt a Welcome Reception. Ez olyasmi, hogy a kiállítócsarnokba beraknak egy csomó asztalt, tele borral illetve sörcsappal, meg vannak kajás sarkok, meg élő zenekar - aztán hadd szóljon. Erre szokták azt mondani marketingnyelven, hogy networking, technológiai nyelven meg, hogy kötetlen, laza szórakozás. Berúgás, az nem: nincs két órás az akció, én részeg embert egy darabot nem láttam. (Viszont utána a boltban összefutottam Teched belépőt viselő emberekkel, akik vállukon vitték ki a láda sört, szóval nem tagadom, hogy néhányan azért elindultak az úton.)

Igen, bolt. Megtaláltam. Azért volt nehéz, mert ölég hülye neve volt. Semmi Lebensmittel, hanem önkiszolgáló üzletközpont. Igen, vettem porter söröket. Miért, mit gondoltál? Ja, meg rágcsálni mézes-mustáros-chilis kockákat és roston pörkölt, sós dióbelet. Kifejezettem szeretem az ilyen vad cuccokat. Nem véletlen, hogy ebben az országban íródott a Május 35.

Szóval álldogáltam az egyik félreeső sarokban és éppen a haverokat vártam, akik a labirintusban valahol felém igyekeztek. Közben a pincércsajokat figyeltem, természetesen szigorúan szociológiai célzattal. Félelmetes, mennyire látszik, ki milyen családból származik, milyen neveltetést kapott (plebejust/patríciust) - és egyáltalán, milyen viselkedés van a génjeiben. Alapvetően két tipust különböztettem meg. Az egyik, a tehenészlány. Sürög-forog, határozottan megmarkolja a tálcát, kicsit előrehajolva, tettrekészen igyekszik ki az üzlettérbe. Közvetlen, mosolyog, szvsz ha valaki megfogná a mellét, még azt is vigyorogva legyintené képen. (Nem teszteltem.) Kicsit tenyeres-talpas, kicsit földszagú, de lelkes és látszik rajta, hogy akar.

A másik, a hercegnő. A tartása, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Kihúzza magát, has behúzva, mell kidomborítva, hát egyenes. Lépni is óvatosan, lassan lép. A feje tartásán érződik a méltóság. Ő is dolgozik szorgalmasan, nem áll meg, nem pihen - mégis egy légies lassított felvételhez hasonlít, ahogy mozog az asztalok között. Hogy mit csinálna, ha megfognák a mellét - fogalmam sincs, mert valószínűleg senki sem merné megtenni itt az asztaloknál. Lehet, hogy a pillantásával égetné szénné az illetőt.

De a legfurcsább az egészben, az az, hogy amikor az ember nézelődik és véleményt alkot, az nem csak a lányokat minősíti, hanem a véleményalkotót is. Az, hogy a kettő közül melyik mentalitás a vonzóbb, az pontosan jelzi, hogy a _megfigyelő_ melyik oldalon áll.

Én ilyen szempontból mindig is a tehenészlány típusba tartoztam. A méltóságról olvastam ugyan, hogy mi az, de igazából felfogni és alkalmazni csak Márai naplói óta tudom. Nekem a közvetlen csajok mindig is jobban bejöttek. A hercegnőket elismerem, tisztelem - de még beszélgetni is képtelen vagyok velük.

Aztán kilenc körül vége lett a bulinak, a zenészek leálltak, a pincércsajok elkezdték nem utánatöltögetni a borokat, szóval be lett húzva a fék. Hazamentek a legények.

Pedig ez pont az a fajta bor volt, mely a harmadik-negyedik pohár után kezd ízleni. A jó német vörösborokról nem sok könyvet lehet teleírni, maradjunk annyiban, hogy ez már azzal is kiemelkedő volt, hogy se rossz, se jó nem volt.

A szálloda persze hozta a formáját. Pusztán csak annyit akartam megnézni, hogy van-e hely behűteni a sörömet, aztán kinyitás után vettem észre, hogy le volt pecsételve a minibár ajtaja. Úgy elgondolkodtam, hogy ebből vajon mit tudtak meg? Se ki nem vettem semmit, se be nem raktam semmit - pusztán a pecsét szakadt el. Ezért vajon mennyit fognak felszámítani?

(Bár ahogy beszélgettem régi kollégákkal, náluk sem ideális a helyzet: egyikük olyan helyen lakik, hogy fűtés, az nincs. Mondjuk, emiatt nem kell foglalkoznia a minibár hűtőjével sem, hiszen a helyiség eleve pincehideg.)

A fejtágítás folyik

2009.11.11; szerda

Ahogy megyünk a reggelizőbe, van egy hely, ahol gyengébb a padló. Olyan érzést ad, hogy ‘hé, emberek, vigyázzatok, itt dübörög befelé a deficit’.

Kolléga kifigyelte, hogy a németek tejespohárból isszák reggel a gyümölcslét. Az ugyanis kétdecis, szemben a gyümilétartályok mellé rakott egydecis poharakkal. Élesedik a küzdelem.

Nehogy azt hidd, hogy ez olyan szórakoztató feladat. Azzal a tudattal inni a szállodában pohárszámra a juice-okat, hogy a Teched helyszínén ingyen van. Hektoszámra.

8.15-kor indultunk el az 5 megállónyira lévő konferenciaközpontba. A gond az volt, hogy nem csak mi, hanem nagyjából több ezer ember, nagyjából ugyanekkor. Az első vonatra nem is fértünk fel. És már ez a vonat is egy csomót késett, pont a tömeg miatt. A második vonat már megvolt, aztán sor a ruhatár előtt... nem részletezem, 9.05-re értünk a teremhez, esélyünk sem volt bejutni. Mindegy, nem is érdekelt annyira a Windows 2008 multi-site clustering. (Nem a fenét. Ha képes voltam miatta hajnali hétkor felkelni.) Szóval tényleg probléma a korlátozott számú hely, ez látszik abból is, hogy a microsoftos alkalmazottakat be sem engedik a termekbe.

- Mindent az ügyfélért - mondták a magyar srácok tegnap este, nem túl őszinte mosollyal.

Így maradt az, hogy kávézgattam, átnéztem a levelezésemet és a feedjeimet.

A következő kinézett előadó Ilse van Criekinge. Az írásait már olvastam, eléggé szürkék. Információvédelemről fog beszélni. Meglátjuk.

Végül jobb lett, mint vártam - annak ellenére, hogy a cenzorkodás nem a kedvenc területem. De tudomásul kell venni, hogy ez is része a terméknek, méghozzá erősen fejlődő része. Transport rule-ban moderálásra küldés, transport rule-ban IRM integráció - akár custom template-tel is - mindez a megszokott feltétel/kivétel opciókkal... látványos. Ha akarjuk, ezerféleképpen tudjuk megkeseríteni a felhasználóink életét. Amíg nem csinálnak maguknak egy webes gmail fiókot.

A tegnapihoz hasonlóan ma is kihagytam az ebédet. Bekaptam két fánkot, kóla, kávé - és jól is voltam. Nem hátrány, hogy így nem alszom el az előadásokon. (Meg egyébként is utálom a lazacot.) Igaz, tegnap többen is lehülyéztek, hogy kihagytam a kötözött bajor sonkát knédlivel.

Ebéd helyett sétáltam egy nagy kört. Megnéztem, mi van az ATE (Ask The Expert) szekcióban. Ide lehet MVP-ként jelentkezni és akkor ingyen van a belépő. Igaz, egész nap ott kell állni a standon és válaszolgatni az érdeklődők kérdéseire.

Kiváncsi voltam, az Exchange standnál kik vannak. Elég rendesen leesett az állam: Scott Schnoll osztotta az észt. Scott jelenleg tudomásom szerint Exchange HA (High Availability) és storage területen a legnagyobb élő szakértő - és valamelyest ért a többi területhez is. Igaz, nem MVP, hanem MS alkalmazott - de a jelenléte igen erőssé teszi az Exchange ATE szekciót.

A következő előadás - minő meglepetés - pont Scott Schnoll, Exchange 2010 High Availability. (Holnap lesz storage.) Tanulva a tapasztalatokból, 35 perccel korábban már beültem. _Ezt_ az előadást semmiképpen sem akartam kihagyni.

Végül egy kicsit csalódottan jöttem ki. Persze furcsa ilyeneket írni, hiszen Ilsétől nem vártam sokat, ehhez képest volt kellemes meglepetés, Scottól meg nagyon is sokat vártam, ahhoz képest volt az utóíz kellemetlen - pedig abszolút értékben bőven az utóbbi volt a jobb. Csak az a baj, hogy azokra lett pozicionálva az előadás, akik nem sokat tudnak az Exchange 2010 HA újdonságairól. Akik már képben voltak, azok számára talán az előadás 10%-a volt max újdonság. Akartam kérdezni is, de Scott - a többiekkel együtt - leintett, hogy majd szünetben, az ATE standnál.

Aztán előadás után kimentem a friss levegőre és kiszellőzött fejjel megválaszoltam mindkét kérdést magamnak. Tanulság? Impulzív kérdésfeltevés előtt mindig szívjunk egy kis friss levegőt, hátha elég a saját agyunk is. Ráadásul a végiggondolás során egy csomó minden a helyére is került a fejemben.

Most éppen egy ‘Hozzunk ki minél többet az Exchange szerverünkből’ előadáson ülök. Jól sejtettem, késő délután, névtelen előadó - pár perc késéssel érkeztem és még így is bőven volt hely.

Piszok sok szám, elég sok redundáns információ. Ami egy átlagos mérnöknek kell, itt megtalálható. Meg ott van az új Mailbox Calculator, aztán a Deployment Assistant. Igaz, a hapi elkezdte magyarázni azt is, hogy mi miért van így - de ettől még nem lett élvezetesebb a száraz anyag.

Ekkor már egy kicsit zsongott a fejem. A személyzet speciel nem is nagyon fogta vissza a jókedvét, amikor látták, hogy a teámba neszkafét szórtam cukor helyett.

Utána egy újabb előadás. Charlie Chung. Olyan területről, melyről alig hallani az Exchange 2010 szerverrel kapcsolatban: What’s new in the Footrinca Street HTS role?

Nos, egyrészt a shadow redundancy. Okos dolog, igyekszik állapotfüggetlenné tenni a HTS szerepkört, hogy tényleg adatvesztés nélkül legyenek redundánsak a HTS szerverek. Csak éppen nekem úgy tűnik, hogy ez már reménytelenül túl lett komplikálva. Egy kicsit ki lett bővítve az SMTP protokoll parancskészlete, és azon keresztül megy a replikáció a HTS szerverek között. Amíg működik, addig persze oké. De kerüljön akár egyszer is porszem a fogaskerekek közé - ember legyen a talpán, aki egyenesbe rakja utána a dolgokat.

Egy későbbi blokkban újabb érdekes téma. Már eleve csorgott a nyálam, amikor megláttam az első dián, hogy ez is lesz. ‘Email routing in the Exchange 2010. Aztán az első mondat Chung-tól: ‘gyakorlatilag ezen a területen nem történt semmi változás a 2007-hez képest’. Majd elkezdi részletesen mesélni a 2007-es termék viselkedését. Ugyanaz jutott eszembe, mint a Krétakör Niebelung-legenda feldolgozásában Voglindének, az egyik nimfának, amikor valamelyik orgián Siegfried a szokásos módtól eltérően váratlanul seggbe dugta: Ezt most miért?

Visszafelé már annyira éhes voltam, hogy ahogy kijöttünk az S-bahn megállójából, rögtön nekirohantam egy döner kebabosnak. Teljesen más ember ment tovább a bódétól.

Fent ittunk egy sört, a kollégám elment csetelni egyet a családdal (nem 19 éves házas, mint én), majd azt mondtam, hogy végre nem esik az eső, menjünk éjszakai Berlint nézni.

Ahogy kiléptünk az ajtón, elkezdett csöpögni az eső. Ahogy feljöttünk az Alexanderplatzon az állomásról, akkor már erősen szakadt.

Nem, nem írom le, milyen gondolatok kavarogtak a fejemben. Hétfőn hét órán keresztül gyalogoltam szakadó esőben és éppen borzasztóan elegem volt már a csapadékból. Erre egész nap nem esett... csak akkor, amikor nekiindultunk este nyolc körül a városnak.

Lehet, hogy gyönyörű a múzeum-sziget és az Unter dem Linden - de sötétben, szakadó esőben sokat veszítenek a bájukból. Ettől persze még végignyomtuk a tervezett távot, Brandenburgi kapu, Reichstag, Potsdamer Platz, Checkpoint Charlie.

Itt, az utóbbi helyen kezdtem verni a fejem a falba. Szerencsére éppen volt is fal a kéznél. Rájöttem, miért kinlódok most annyit a fényképezőgéppel és miért nem sikerültek jól a hétfői ünnepségről sem a képek. Elfelejtettem fényerőt állítani a gépen. ISO400 erőséggel nyomtam végig az esős éjszakákat, vaku nélkül. Nem csoda, hogy olyanok lettek a képek, mintha kompakttal készültek volna. És persze a hétfői nap megismételhetetlen. Nem mondhatom a berlinieknek, hogy legyetek kedvesek, menjetek vissza a brandenburgi kapuhoz és lődözzetek még egy kis tűzijátékot, mert elfelejtkeztem egy fontos beállításról a fényképezőgépen.

Illetve mondhatom, de kigúnyolnának.

Mérgemben körbefényképeztem Beate Uhse birodalmát. A főhadiszállás (a világ első szexboltja + múzeum) itt van, rögtön a szomszédban. Már csak az adottságaik miatt is érdemes lett volna megismerkedni a hölgy csapatával. Hát igen, a Teched-től eltérően ebben az épületben már nemcsak a fejeknek tágítása történik. Külön tetszett az - egyébként a világon legnagyobb és reggel kilenctől éjfélig nyitvatartó - Erotika Múzeum kirakatában a próbababák kreatív felhasználása.

Hajnali egy körül van, éppen a blogsörömet kortyolgatom - és kezdek áttévedni a sötét oldalra. Holnap borzasztóan erős napom lesz - mind az öt slotban van jó előadás, ezek közül három 400-as szintű és a maradék is olyan, mint pl. Scott Schnoll előadása az Exchange és a storage eszközök viszonyáról. Nem elég, hogy fárasztó menet lesz, de mindegyik előadás kötelező kategória, azaz legalább 20 perccel korábban ott kell lennem.

Szóval egyre sanszosabb, hogy a reggel kilenckor kezdődő Personal Archive előadást kihagyom. Nagyon korán kell hozzá kelni, aztán tömeg és tömeg mindenhol, majd utána fáradtan végignyomni négy előadást. Inkább nem.

És még mindig fér

2009.11.12; csütörtök

Bár már reggel van és már megyek a Messe felé, de nem tudok elszakadni ettől a Beátától. Azért minden reggel ezek között az árkádok között vonulni el, nézegetni a különböző pózokban ficergő pucér női testeket - legalábbis elgondolkodtatja az embert, jól tette-e, hogy a biteket választotta.

Ülök a megállóban, mellém ül egy gitáros fazon. Gyorsan behangolja a gitárt, és már pattan is a beérkező vonatra. Hallo, Berlin! - hallom az utastérből. Ez úgy látszik, népszokás lehet. Tegnap este egy másik fazon Bob Marley-t játszott mellettünk a szerelvényen, borzasztó lelkesen és borzasztó hamisan. Majd előkapott egy cédét a zsebéből, hogy csak két euró. A tömeg sokallta az árat. Pedig nem volt egy vaskalapos társaság, mellettünk egy idősebb pár pl. termoszból teázgatott.

Termosz + két pohár, öregesen. Kérsz még, Jens? Kérek, Helga.

Mellettük egy fiatalokból álló társaság élt heves közösségi életet, majdnem fellökték a vonuló újságárust a tálcájával.

Nem mondhatnám, hogy unalmas arrafelé a közlekedés.

15 perccel érkeztem korábban Schnoll eladására. Már csak hátulról a harmadik sorban volt hely. Ráadásul egész nap a Europe2 teremben leszek - és ez az egyedüli hely az egész komplexumban, ahol szar a wifi. Vanni van, de nem enged tovább sehová.

Totál tele a terem, a folyosón még várakozók. Scott felteszi a keresztkérdést: ül a teremben MS alkalmazott? Senki nem mozdul. Senki nem hagyja levadászni magát.

Ez Scott második előadása: remek összefoglalás, az összefüggések logikus elmagyarázásával. Olyanok, hogy pl. az adatbázis sémájának változása ugyan növelte a méreteket, de ezt ellensúlyozták az adatbázis-tömörítés bevezetésével, így összességében még jobban is jártak, persze ezért processzoridővel fizettek. Gyakorlatilag végig fenntartotta a figyelmemet és ezen a rendezvényen ez az első ilyen előadás. Még az órámat sem nézegettem.

Jól kezdődik a nap.

Utána Craddock, IPv6. 25 perccel korábban csak kiváncsiságból benéztem - aztán gyorsan le is dobtam magam az első sorba, közvetlenül az előadó elé. (Ez a kedvenc helyem. Szeretem nézni, ahogy gyöngyözik az izzadtság az orruk hegyén. Viccen kívül, közelebbről jobban sugároznak. Sajnos van, aki csak közelről.) A terem ekkor már harmadig tele volt.

Annyira siettem, hogy még a dobozos narancslét sem ittam meg kint. Aztán amikor elő akartam bányászni a hozzáadott szívószálat, akkor vettem észre, hogy baj van: vagy a zacskó volt túl erős, vagy a szívószál nem volt rendesen kihegyezve. Mindenesetre én csak szenvedtem, gyötörtem azt a zacskót, eleinte kézzel, aztán foggal is. Craddock érdeklődve nézte.

Tudom, fellengzősen hangzik, de megint nem volt igazán új. (Ezt most nézd el nekem. Nemrég fejeztem be a network könyvet és abban elég részletesen foglalkoztam IPv6-tal is. Craddock pedig - igaz, a maga vehemens stílusával - de végülis csak be akarta vezetni erre a területre a jónépet.)

Viszont még így is jól esett, izgalmas kaland volt végigkövetni az előadást és az elhangzottakat összepontozni a fejemben lévő képekkel.

Egyébként is... Craddocknál elaludni... úgy sugároz, mint egy atombomba.

Azt hiszem, megint túl magas volt az elvárásom. Valahogy azt hittem, Craddock megteszi a csodát. Nem sikerült.

Van ugyanis egy téma, amelyről nem lehet röviden és közérthetően írni/beszélni. Tudom, én is megpróbáltam. Az IPv4-IPv6 csatornázásról van szó. Anyag - az van. RFC, internet, sőt ott van Joseph Davies IPv6 könyve, amelyben kimerítően (szószerint) részletezi a témát - és egyikből sem érthető meg tisztán. Ezért nem is mentem bele a mélységekbe a saját könyvemben sem, 2-3 oldalon elmagyaráztam a lényeget, de hogy mi zajlik pontosan a motortérben, azt már kihagytam. Craddock is. Elmondta, hogyan keletkeznek a tunelling címek, ezeket hogyan konvertálgatják a hostok/routerek, melyik tipus mire jó - és ennyi. A mögöttes architektúrán, a címadási logikán fénysebességgel robogtunk át.

Az előadás második részét kihagytam. Nem a fentiek miatt. Egyrészt magáról a directaccess-ről már GT tartott egy erős előadást a Techneten és nekem ennyi bőven elég is a témából. Másfelől, ha belegondolsz, félórás szünetek vannak, de 25 perccel korábban be kell ülni... előbb-utóbb torlódások következnek be technológiai fronton: az ember torka kiszárad, koffeinszintje a kritikus alá csökken, az alsó régiókban feszítő érzés pedig lassan katasztrófával fenyeget.

TMG deep drill. Ehhez képest csak funkciófelsorolás és kérdezz-felelek. Persze, hogy a kérdések messze nem 400-as szintűek, nyilván a válaszok sem. Elképzelésnek, végigvivendő szálnak, egy akármilyen logikára felépülő előadásnak nyoma sincs. 400-s szint... röhej. Félóra múlva kijöttem. Az első sorból. A többi meginduló emberrel együtt. Volt pofájuk ezt breakout session-nak nevezni, interaktív helyett.

Nem hittem volna, de átmentem Ilséhez.

Kár volt. Azt mutogatta, hogyan menedzseljük a usereket, hogyan használjuk az ECP-t, meg mi az az RBAC. De nyoma sem volt a korábbi energiának, sokat hibázott a demókban, ráadásul hagyta magát szétkérdezni.

Tipikus kérdés: miért indul olyan böszme lassan a menedzsment konzol? Ilse válasza: azért, mert kevés a memóriája a laptopjában. Erre többen is felhördültek: a tesztszervereikben, nagy kupac memóriával is lassú. Az apropó: a demóban Ilse elindította a konzolt, a tömeg meg nézte, hogy másfél percen keresztül pörög a homokóra. Én meg erre hördültem fel: egy demónál a lassú programokat illik előre elindítani.

Aztán innen is hamar kijöttem.

Ez a dupla kudarc azért eléggé keserű következtetés levonásával járt: egész egyszerűen a nagy nevekre kell nyomulni. Az ismeretlen előadókkal foglalkozni, az lutri. Elég kicsi nyerési eséllyel. Például a windows crash analízis nagyon bejött - igaz, nem csak nekem, mert a visszajelzések alapján holnap megismétlik. De a többi nagyrészt kudarc. Ebben a slotban három, ránézésre elég jónak tűnő előadás volt - és azok jártak jól, akik konzervatív módon Russinovich-hoz mentek.

Az esti programnak roppant szimpatikus neve van: ‘Community Drinks’. Csak így, egyszerűen, célratörően. Mit is tehet ilyenkor egy megfelelési kényszerrel megáldott ember?

Habár ez nem szorosan tartozik a témához, de így, a rövid egymásutánban elkövetett két német út után egy dolgot mindenképpen rendezni kell magamban.

Messziről kezdem, és mivel borzasztóan ráérek, így hosszan is. (Szimpatikus pincérek hordják folyamatosan a bort és a rántott sajtgolyókat, ismerőssel pedig több órája nem találkoztam, így beszélgetek a PDA-val. Jó partner, nem pofázik vissza.)

Szóval, általános második óta tanultam németül. Az iskolában so-so, de aztán két évig egy apáca magántanárnál is, na az nagyot dobott a tudásomon. Utána négy év az egyetemen, fordítói verseny ezüstérem, záróvizsga, minden.

Ha figyeltél, egy szóval sem említettem az angolt. Nem véletlenül. Angolul semelyik iskolában sem tanultam. 38 évesen kezdtem el autodidakta módon.

Szóval valamikor jól ment a német, amikor Pestre jöttem a Quelléhez (először oda vettek fel), akkor például németül interjúztam.

Csakhogy korábban már volt egy törés. 87-ben szakmai gyakorlaton voltam az NDK-ban (Weimar, Rostock). Ekkor a keletnémetek már teljesen meg voltak kergülve - és ez irgalmatlan felfuvalkodott bunkóságban jelentkezett. Weimarban dobtak ki kocsmából (szószerint), aztán egy egész napot kellett járkálnom, mire egyáltalán kiszolgáltak valahol, mely hely a világvégi vasútállomás melletti üvegkalicka resti volt, ahol rajtam kívül jórészt csupa fekete srác vedelt. Őket sem szolgálták ki máshol. De Rostockban vágtak úgy hátba villamoson, hogy majdnem lenyeltem a leszállásjelzőt. Nos, ez után a kaland után mondtam azt, hogy én ennek a bugris népnek nem vagyok hajlandó ismerni a nyelvét - majd vadul nekiálltam ignorálni, felejteni.

A mostani élmények mutatják, hogy ez nem megy. Amit fiatalkorunkban tanultunk, az megmarad, csak éppen búvópatakként rejtőzik.

Na, csak eljutottam a lényegi mondanivalóhoz. 22 évvel később csavarogva Drezdában, Berlinben, örömmel tapasztaltam, hogy a hisztinek vége. A németek egyesültek és lenyugodtak. Újra lehet kultúrnépeknek tekinteni őket.

Újra használhatom a német nyelvet.

Community drinks? Community vedel. Hatalmas mennyiségű mindent raktak ki az asztalra. Két repülőgéphangár méretű teremben rengeteg kis asztalnál lehetett mindenféle kaját és gyengébb alkoholt vételezni, na meg a pincérek is hordták mindenkinek. De tényleg úgy képzeljétek el, hogy meglehetősen nagy változatosságban és gargantuai méretekben. Aztán 75 perc múlva közölték, hogy vége a bulinak. Na most, aki nem volt rest és előtte megnézte a napirendben, az már eleve úgy fogyasztott. Aki elmulasztotta, az a vége előtt öt perccel elhangzott figyelmeztetéskor kapcsolt. Őrült tömegek rohamozták meg a pultokat, hogy még egy utolsó kaját és egy utolsó italt zsákmányoljanak, amellyel még el lehet ácsorogni akár az épületen kívül is.

Függetlenül attól, hogy kelet-európaiak vagy nyugat-európaiak voltak. A potya, az potya. Ahogy néztem, az emberek egy golyóstollért vagy egy pólóért bármire hajlandóak voltak, csak ingyen legyen. (Erről az ukrán előadó jutott eszembe: ő mondta, hogy az egyedüli ingyen dolog a világban a sajt az egérfogón.)

Megint egy kis szálloda. Tegnap szétesett a zuhanyrózsa. Kinlódtam vele. Aztán ma is szétesett. Ekkor már csak slaggal zuhanyoztam, mint a tehenek. A szétesett darabot beleszórtam a mosdóba, mondjuk úgy, ráutaló magatartásként. A boy fogta, és összerakta. Természetesen az első használatkor megint darabokra esett. Végül este a kolléga bütykölte meg.

Kiváncsi vagyok, mit fognak felszámolni azért, hogy megjavítottuk.

Egy turista mit tehet, örül neki, hogy itt lehet

2009.11.13; péntek

Rögtön nehéz döntés: Schnoll vagy Russinovich? Mindkettő hajnali kilenckor.

Végül következetes maradtam, megint Russinovich-ot ignoráltam. Scott Schnoll: Site Resilience. Ez most ráadásul interaktív. Azaz egy pici szoba, kábé 70 férőhellyel. Azaz nagyon korai kelés. 8.40-kor már csak pár hely volt.

Érdekes, hogy a szomszédban Craddock tart hasonló interaktiv sessiont, aztán alig vannak.

Rögtön kézemelgető kérdések:

Q: - Hány ember munkahelyén van datacenter?

Sok kéz.

Q: - Hány ember munkahelyén van kettő vagy több datacenter?

Talán két kéz.

Q: - A többiek mit keresnek itt?

Újabb kérdés.

Q: - Hányan használnak az Exchange szolgáltatások publikálásában saját tanúsítványokat?

Kezek.

Félhangos megjegyzés Scott-tól: - Suckers.

Az első olyan előadás, ahol igencsak kapaszkodnom kellett, hogy ne essek le a szekérről, ennek ellenére néha csak leestem, aztán szaladhattam, hogy visszaugorjak.

De a telephely szintű redundancia soha sem volt egyszerű téma.

Mondjuk, azt viszont nem értem, miért nevezték interaktívnak. Scott egy jól megfogható logika mentén nyomta végig az előadást, ppt volt, kérdés alig. Simán elfért volna egy nagyobb teremben is, mint breakout session.

Exchange és virtualizáció

Bakker. Interaktív. De nagyon. Semmi váz, egy kislány szaladgál a mikrofonnal, míg valaki végre kérdez vagy válaszol. Közte nagy csend. Élvezhetetlen. 10 perc után kijöttem.

Aztán megnéztem a táblát és elszégyelltem magam. Hiszen ott is volt a jelzés a kódban, hogy ez interaktív lesz. Bizony, ezt én néztem be.

Mi van helyette? Rafal beszél a Windows 2008 Server biztonsági megoldásairól. Hmm, szódával elmegy. Dublin terem. A francba, a komplexum túlsó fele. Átcaplattam. Ott egy tábla fogadott, hogy átrakták a Helsinki terembe. Aha. Onnan jöttem. És már 20 perce megy az előadás.

Kihagyjuk.

Email, feed. Megnéztem a nagy firkálófalat. A kedvencem egy tábla, rajta egy stilizált hangya és a szöveg: ‘The ant is near!’. (Mely ugye egy borzalmasan rossz szójáték.)

Aztán gondolkodás. Most egy bazi hosszú szünet jön, aztán majd csak 13.00-kor lesz valami, az utolsó slotban. Megvárjam? Craddock kukázik az AD2008-ban. Basszus, ezt meg kéne. De ma akarok Potsdamba kirándulni és korán sötétedik... az előadásokat meg webcast formában úgyis meg szoktuk kapni, ami persze nem olyan, mint pár méterről figyelni Craddock bácsit, de a Sans Souci park sem úgy néz ki sötétben, mint világosban... szóval pá, Messe.

Megérkeztem Potsdamba - és nem esik az eső.

Jó nagy séta a parkig. A várost éppen csomagolják befele. Ja, nem. Régészeti feltárás. Akkor kifele.

A park bejáratában turisták torlódnak. Pár percig nézegettem a térképet, majd úgy döntöttem az első lehetséges alkalommal lecsűrök egy kis ösvényen, elég romantikusnak néz ki az a rész. A tömeg meg vonuljon csak a széles úton.

Erre úgy értünk az elágazáshoz, hogy a tömeg pár méterre mögöttem jött. Aztán ahogy meglátták, hogy milyen határozottan mentem be a kis ösvényen, elbizonytalanodtak. (Hülye, hülye... méltattam magamat. Mi lett volna, ha várok pár percet, amíg elmennek?) De aztán csak nekiindultak a széles sétánynak. Hiába, van aki a széles utakra termett, van, aki a keskeny ösvényekre.

Jelzem, eleredt az eső. Kábé 10 perce vagyok a parkban. A leghasznosabb eszközöm a héten a papírzsebkendő, ezzel törölgetem az objektívet.

Turistacsoport kiszállt a buszból, berongyolt a kastély elé, összeálltak, készült egy csoportkép, majd visszarongyoltak a buszba. De legalább meg lehet mutatni az unokáknak, hogy itt is voltunk.

Biztos én vagyok a hülye, hogy negyedórát üldögéltem az oszlopcsarnokban. Melyet ők meg se néztek.

Szobor. Valami görög isten. Az a zöld pacák miért pont sisakot vett fel, ha alsógatyát nem?

Jelzem, most már szakad az eső, ezerrel. A botanikus kert előtt a páfrány határozottan jól van.

Az Orangerie előtt hozzám hasonló magányos turista csajszi. Áll az esernyő alatt, másik kezében fényképezőgép. És vakuval fényképez. A durván 50 méterre lévő palotát. Önbizalom, az van.

Szoborkompozícióban középkori szexvizsga. A zsoldos nemes egyszerűséggel benyúl a szoknya alá. Akkoriban még nem sokat kémcsöveztek.

Túrabakancs rulez. Erdőn, réten, dagonyán... keresztül mindenen a parkban.

Pont akkor lett sötét, amikor kiléptem a parkból. És nagyjából akkor kezdett el esni az eső, amikor be. De még most is esik, persze.

Immár sötétben végigsétáltam a Brandenburgi kaputól (igen, úgy látszik ilyesmi minden magára valamit is adó városban van) a Brandenburgi utcán (nagyon hangulatos, ha arrajársz, inkább kerülj erre a park felé, még ha hosszabb is)

Mernél-e Pesten gyerekszállító utánfutót kötni kerékpár után? Mert itt elég sűrűn használják.

A vasúti pályaudvarnál kerékpár-tároló. Hihetetlen mennyiségű bringa. Ezekkel mindegyikkel idekerekezett valaki, aztán felszállt a HÉV-re és ment a fővárosba. Novemberben. Szakadó esőben. Nem, nem a kocsit vette elő. Pedig Berlinben sehol sem láttam jelentős dugót.

Nálunk meg a neten az autósok hiszik azt, hogy van... hogy egyáltalán lehet erkölcsi alapjuk a kerékpárosok ellen vitatkozni. Mit vitatkozni... acsarkodni.

Sajnos ez is annak a jele, hogy valami nagyon nincs rendben. Pedig elég egyszerű a képlet: rend a fejekben, az annyi, mint az ország gyarapodik, erősödik. Rendetlenség a fejekben, az viszont annyi, mint széthúzás, acsarkodás, az ország szétesése. A szégyen pedig azé, aki mesterségesen szítja a rendetlenséget.

Aztán még egy furcsaság. Potsdam, az nem Berlin, az egy másik város. Habár helyi járatként funkcionáló S-bahn-nal lehet kijönni, de az utolsó három állomás már más zóna, arra nem érvényesek a helyi jegyek. Ezzel én tisztában is voltam, de a jegykiadó automata szoftverében elvesztem. (Mondjuk, sok időm nem is volt rá, mindkét esetben egyből jött a vonat, márpedig ezek csak 20 percenként járnak.) Végül úgy döntöttem, hogy megkockáztatom a hetes bérletemmel ezt a három állomást. Megjegyzem, a jegyeket a cégem utólag kifizeti, tehát azzal, hogy végülis nem vettem jegyet, nem magamnak spóroltam, hanem a cégemnek. Én alapvetően lojális ember vagyok, de ennyire azért nem.

Kifelé nem is volt gond. Visszafelé... annál inkább. A második állomáson ugyanis felszállt egy ellenőr. Egyből elkezdtem izzadni. Ezt a helyzetet a gyakorlatban... az életben nem fogom tudni kimagyarázni. Azért próbáltam növelni az esélyeimet. Igyekeztem úgy fogni a bérletet, hogy ne látsszon rajta a tipusa. De az ellenőrök sem ma jöttek a falvédőről, vonalkódolvasóval olvasták le a jegyeket, bérleteket. Kész. Itt már csak a négylábas megadás maradt, elegánsan átnyújtani az útlevelet, hogy ide kérem a csekket.

Amikor hozzámért a csajszi, odaadtam neki először a bérletet.

Most jön a csoda rész. Nézte, forgatta, nem húzta le a vonalkódolvasóval, elmosolyodott, jó utat kívánt - és visszaadta.

Mi történhetett? Három lehetőségre tudok gondolni:

- A bérlet - a jeggyel ellentétben - jó Potsdamig. Háát...

- Az ellenőr azt hitte, hogy ez egy távolsági bérlet és lusta volt lehúzni. Háát...

- Az ellenőr gondolkodott! Használta az agyát! Volt neki! Azt gondolta, hogy: ‘Nézd már, ez itt egy egyhetes bérlet. Kik vesznek ilyesmit? Hát a turisták. Ennek a szerencsétlennek fogalma sincs arról, hogy olyan helyen jár, ahová a bérlete nem érvényes. Balhézzak vele? Talán meg se fogja érteni, mi a bajom. Aztán ha kierőszakolom belőle a pótdíjat, milyen érzéssel fog már elmenni az országból? Inkább mosolyogva jó utat kívánok neki, hátha megírja a blogjában.’

Istenem, milyen messze vagyunk mi ettől a saját zsebükre dolgozó, a külföldieket direkt különösen lenyúló orkjainkkal. Legalább annyira, mint a tömegközlekedésünk az ittenitől.

Még megnéztem a berlini főpályaudvart. Öt emelet magas üvegpalota. Vonat csak két szinten jár: a földszinten és az ötödiken. El tudod képzelni, hogyan néz ki ott fent a magasban egy ICE?

Immár otthon. Cipőt levenni élvezet. Minél nagyobb a cipő, annál nagyobb. Nem panaszkodom.

Kolléga beesett este kilenc körül.

- Láttam, voltál fényképezni.

- Honnan láttad?

- Délután eleredt az eső és utána már nem is állt el.

Pakolás. Azt hiszem, jelentősen kitágítottam a kézipoggyász fogalmát. Meg a bőröndöt.

Hazafelé

2009.11.14; szombat

A repülőtéren nézegettük a kukáshölgy tevékenységét. Egyenként kiszedegette a tele kukászacskókat, a tartalmukat beleborította egy nagy nylonzsákba - majd visszahúzta a kukába a használt zacskót. Mindezt egy olyan országban, mely sokkal gazdagabb, mint a miénk.

Aztán kolléga szúrta ki, hogy a csajszi szelektív kukákból szedte ki a zacskókat. És borította össze azokat egy nagy zsákba. Hmm.

Megy Prágába repülőgép. Minek? 340 kilométer. Ha beszámolom a repülőtéri időt, akkor a vonattal nagyjából azonos idő jön ki. És akkor ott vannak még a repülőtéri kényelmetlenségek, a kijutások a város szélére, a magasabb ár. Nem sok értelmét látom.

Megint ugyanolyan propelleres géppel megyünk. Mindegy, csak ne nekünk kelljen fújnunk.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Berlin2009

Kommentek

Dooma 2009.11.18; 07:41

“Már a geek-ek sem a régiek”

Nem véletlenül mondják, hogy hanyatlik az informatika: egyre több informatikusnak van nemi élete.

JoeP 2009.11.18; 08:41

"egyre több informatikusnak van nemi élete"

Sőt, szaporodnak is.

14. Túra, vagy mi

Megcsináltam

2009 január 25;

A héten vettem egy igazán dögös hálózsákot. 80/20 arányú (kacsatoll/szintetikus) töltettel bír, a leírása alapján a komfortfokozata +1 - -5 fok között van, de elméletileg mínusz 22-ig is bírja. Attila persze egyből lehervasztott, lefordította a prospektust: a paraméterek azt jelentik, hogy +1 - -5 között óránként aludhatsz 30-40 percet, -22-ig meg nem fagysz meg. De nem is alszol.

Mese nincs, ki kell próbálni. Már akkor elhatároztam, hogy szombat éjjel az udvaron alszok.

Csakhogy más hétfőn elhatározni ilyesmit... és más szombat éjjel kisétálni a teraszra és megborzongani. Hőmérőnk ugyan nincs, de a macskák táljában lévő vizet fél centi vastag jég fedte. Saccra olyan -2 lehetett.

Nyulak vagyunk? Ugye, nem.

Kigurítottam egy polifoamot, rövid gondolkodás után magamhoz vettem egy díszpárnát és bevackoltam magam. Ahogy kell, felvettem a kapucnit, a gallért beigazítottam az állam alá, a madzagot meg behúztam annyira, hogy csak az orrom lógott ki a nyíláson. Jól éreztem magam.

Aztán kezdett alulról hideg lenni. Ugye, a súlyom összenyomja a pelyheket, alul kevésbé szigetel a zsák. Na, mindegy, úgyis forgolódok - legyintettem. Illetve, csak gondolatban, hiszen egy ilyen zsákban annyira azért nincs sok hely a heves mozdulatokra.

Ekkor jött meg a kuvik.

Ez valami Darwin-díjra jelölt jószág lehetett, mert ahelyett, hogy csendben vadászott volna az éjszakai állatokra, elterpeszkedett egy közeli faágon és percenként belekurjantott az éjszakába. Pár órán keresztül. Tulajdonképpen nem is az volt a bosszantó, amikor megszólalt, hanem az, amikor kihagyott egy ritmust. Az ember először reménykedett, hátha elmegy... teltek a másodpercek, a figyelem megfeszült... aztán két perc múlva, amikor már kezdtek elernyedni az izmaim, megint elrikkantotta magát az a dög.

Végül mentálisan győztem le: meggyőztem magam, hogy nem aludni jöttem ki, hanem hálózsákot tesztelni. Nagyon jól elleszek azzal, hogy végiggondolom a dolgaimat. Hiszen bőven van mit. Innentől kezdve nem érdekelt a kuvik - el is aludtam szépen.

Arra ébredtem, hogy klausztrofóbiám van. Tudni kell, hogy jó 45 éve úgy alszom, hogy az egyik kezem mindig ki van nyújtva. A zsákban erre nyilván semmi lehetőségem nem volt. Be is pánikoltam. De rendesen. Levegőért kapkodtam, fuldokoltam... és azt a nyomorult madzagot is alig bírtam kiengedni. Végül kibújtam, jó nagyot haraptam a metszően hideg levegőből, majd kéjesen kinyújtóztattam a kezeimet. Utána már nem húztam be a madzagot, csak a kapucnit hajtottam a fejemre. Így váltva ki tudtam dugni a kezeimet. Igaz, ekkor viszont azok kezdtek begörcsölni. A helyzetet végül a hős kispárna mentette meg, kettéhajtottam és így pont olyan vastag lett, hogy oldalra feküdve egyenesben tartotta a fejem. Azaz nem a kezemre nehezedett a súly. Innentől kezdve aludtam, mint kannában a tej. Még az is összejött, hogy a nyílást a tarkómra fordítottam, én pedig a szöveten keresztül lélegeztem. Arra ébredtem, hogy kutyasétáltatók beszélgetnek a kerítésnél - és már jócskán világos van. Gondolom, egy ideig meglesz a beszédtéma.

Tapasztalatok:

- Nagyobb polifoamot kell venni. Ez vagy 15 centivel rövidebb volt, mint én - és az a pár centi nagyon hiányzott.

- Vinni kell kispárnát is. Vagy valami ruhát, ami ellátja azt a funkciót. (Nagy törölköző?)

- Nagyon hamar be kell szerezni egy gázfőzőt. Az oké, hogy itthon bejöttem a jó meleg lakásba és felengedtem - de kint a vadonban máshogy kell felmelegedni. Például egy jó forró teával.

- Be fogom üzemelni a laposüvegemet is. Évek óta van egy saválló fajta - ajándékba kaptam - de még csak ki sem volt próbálva. Altatónak, felmelegítőnek egyaránt jó lehet egy korty kerítésszaggató.

Komment

BMI, 2009.01.25; 18:26

Volt nekem valamikor réges-régen egy mesterem. Katonatiszt volt, mellesleg Magyarország legnagyobb Furkója. Mivel egy-két vadabb akciója miatt “nagy” népszerűségnek örvendett tiszttársai között, ezért azzal viccelték meg, hogy beadtak neki egy titkos akcióról szóló mesét, aminek fő eleme szibériai túlélőtábor megszervezése volt.

Kedvenc Furkónk januárban két hétig aludt a szolnoki Széchenyi lakótelepen lévő szolgálati lakásának erkélyén. Mivel az átverésről az egész város tudott minden este hatalmas közönség röhögött a panel előtt.

Ja igen. Ő alsógatyában nyomta....

Kidobott az asszony

2009 December 13

Gondolhatták a hajnali kutyasétáltatók. De nem, messze nem erről volt szó.

Végre itt volt az első télinek nevezhető éjszaka, ráadásul pont szombatról vasárnapra virradóra. Nem is tétováztam sokat, költöztem kifelé az udvarra.

Még nyáron, a születésnapomra kaptam egy remek kis sátrat. Nagyon kicsire összehajtogatható, pillanatok alatt felállítható, legalább olyan gyorsan összepakolható - és mindehhez képest csak két kiló. Tipikus gyalogtúrás sátor.

Már csak azt nem tudtam róla, hogyan bírja a telet.

A szombat délutánra beigért havaseső sajnálatosan elmaradt, így csak a hideget tudtam tesztelni. Délután felállítottam, kényelmesen berendeztem. Két kínai emberre méretezték, azaz a hátizsákkal együtt pont elférek benne.

Aztán éjféltájban alaposan beöltöztem, ittam egy bögre pálinkásteát és bebújtam a hálózsákba. A macskahőmérő (vizestál a teraszon) szolíd minuszokat mutatott (aljáig be volt fagyva). Ez nagyjából a hálózsák komfortszintjének felel meg, azaz most lehet jól tesztelni, mennyit tesz hozzá a sátor a hidegtűréshez.

Nos, nem sokat tett hozzá. Ha hideg időben alszunk a szabadban, akkor eleve nem a fejünk fázik. Nem is felülről jön a hideg. Sokkal inkább alulról. Ott pedig nem véd semmit a sátor. Eső ellen, hó ellen, szél ellen... az igen. Arra jó. A talaj hidege ellen... nem igazán.

Ettől függetlenül nem fagytam meg, de nem is aludtam át egyhuzamban az éjszakát. És akkor még nem is arra a tinédzsercsapatra gondolok, akik a tőlünk 50 méterre lévő játszótéren hajnali egyig röhincséltek, és nem is a macskanemzetség sok-sok tagjára, akik mind kiváncsian viszonyultak a sátorhoz az éjszaka során.

Reggelre éppen elkezdett szállingózni a hó, így legalább gyakoroltam a sátorelcsomagolást hóesésben. Jól esett utána a pálinkástea.

És akkor következzen valami más

2009 december 20

Igen. Miért ne használtam volna ki, hogy az északi szél helybehozta a moszkvai friss levegőt? Szakadó hó, erős szél, emberes hóvihar. A sátor egy óra után alig látszott ki a hóból. Finom.

De tanultam a múltkoriból, rákészültem. Két vastag zokni, a csodálatos narancssárga sínadrág és egy önfelfújó matrac. (Igen, vettem.)

Nos, kevés volt.

Reggel néztem, -8 fokot mutatott a teraszhőmérő - de az csal, mivel az egyik oldalról fűtött teraszajtóra van szerelve. Ugyan kivittem magammal a fagyasztóból a hőmérőt, de az meg rossz volt. (Háromfelé szakadt a higanyszál és egyik érték sem volt reális.) Saccra olyan -10 alatt lehettünk valamivel.

Tapasztalatok:

- Kevés a duplazokni. Az a meneteléshez kell. Éjszakára kell vinni egy harmadikat is. (A lábfejem fázott a legjobban.)

- Önmagában az önfelfújó matrac ilyen hidegben kevés. Megint alulról jött a dermesztő hideg. Kell hozzá polifoam is. Ehhez viszont ki kell találnom a csomagolást, mert lassan nem férek el a hátizsákban.

- Nem kell gázpalack és főzőfej. Habár hihetetlenül brutális volt az ébredés és azt hittem, hogy azon a tíz méteren, amíg bemásztam a házba, ott fagyok keményre, de odabent ittam két pohár pyrust (mintha tudtam volna, hogy erre a reggelre kell őrizgetnem) - és utána már nem is kívántam a teát.

- Mindenesetre tesztnek jó volt, de az éles használat még ennél is durvább lesz. Nincs olyan, hogy este tízkor mászok be, mert élesben már fél ötkor sötét van. Olyan sincs, hogy még sötétben kimászok és bemegyek a házba. (Fél órán buktam el a próbát. Világosodásig akartam kint maradni, de fél hét után nem sokkal bejöttem, nem bírtam tovább. De így is nyolc és fél órát voltam kint.) Ja, és olyan sem lesz, hogy a hideg éjszaka után üldögélek majd a jó meleg nappaliban. Élesben az ébredés lendületével össze is kell csomagolni a putyerkát és menni tovább. Mert egyébként odafagy az ember.

Kommentek

Takoca 2009.12.20; 12:02

Kedves Joep!

Kérlek engedd meg nagy-nagy tisztelettel:

te nem vagy normális! ( :))) )

Adi; 2009.12.20; 22:12

Áááá, a francba, kellett volna tennem egy esti sétát, és amikor már békésen alszol a sátorban, megdobálni hógolyóval, majd eliszkolni. :)

Forrester 2009.12.22; 14:23

Tetszik ez az elszantsag, egy allat vagy :D Harmadszorra remeljuk mar osszejonnek a tulelheto megoldasok is :)

Bükki elvonótúra

2009.12.28

Az utóbbi idők kintalvásos tesztjei nem voltak ám annyira öncélúak. Újabb nagy hajrá lesz könyvírás téren, így kénytelen voltam gyorstörlést alkalmazni.

Irány a medvék. Csak immár a csikorgó télben.

Erről egyedül az időjárásfelelősnek felejtettem el szólni - szegény meg nem tudta, hogy most telet csináljon, vagy tavaszt? Nos... ez lett belőle: pár nap tél, pár nap tavasz, aztán megint tél.

A tervezett útvonal: kocsi leparkol a szülőknél Egerben, busszal ki Nagyvisnyóra, onnan a dédesi vár mellett gyalog fel Bánkútra, tovább a fennsík déli szegélyéig, Három-kő, Tar-kő, aztán le a mélybe (remélhetőleg gyalog), a sziklák tövében alvás, aztán másnap Stimecz-ház, Felsőtárkány, Felnémet. (Volt egy kétalvásos terv is, de az már sok időt vett volna el. Majd.)

A meteorológia meglehetősen elkeserített: szombaton tavasz, vasárnap tél. Az ugye nem megy, hogy kétféle ruhát viszek magammal. Ha tavasziban megyek, megfagyok vasárnap. Ha téliben, akkor megsülök szombaton.

A problémát egy huszárvágással oldottam meg: a sínadrágomon kívül otthonfelejtettem szinte minden ruhaneműt. Így végül az utcai cuccot vettem a kabát alá, haza meg a pizsamapólómban mentem.

Tavaly már ráfaragtam a Volánra, idén nem bíztam semmit a véletlenre. Felhívtam az egri buszpályaudvat. Megy a busz? Igen, megy. Hurrá. Megáll Felnémeten? Nem. Megáll Nagyvisnyón a gyerektábornál? Nem. Köszönöm.

Azaz csak ott nem állt meg, ahol fel akartam szállni, meg ott, ahol le.

Szerencsére tesó bevállalta, hogy dec26 ide vagy oda, felkel hajnalban és kivisz.

A tavasz gyönyörűen bejött. A dédesi várig akkora dagonyákba futottam bele, hogy majdhogynem keresztül kellett úsznom rajtuk. Aztán az elágazás felett átmentem az égövválasztón, mert hirtelen fagyott lett a talaj.

Innentől indult útjára a gyönyör. Velem együtt. Mivel hidegre készültem, határozottan élveztem a fagyközeli légkört. De a legszebb az volt, hogy a folyamatosan fújó viharos szél kisöpört minden szutykot, ködöt, felhőt - olyan gyönyörű, tiszta időt fogtam ki, hogy már a Dédes vártól simán lehetett látni a Tátrát. A nap pedig... teljesen megbolondult. Sütött hétágra. Ha nem lett volna az a metsző szél, akkor fagypont környékén is simán leizzadtam volna.

Hamarosan a sárkoloncok is leestek a bakancsomról, így csak a saját két kilójukat kellett emelgetnem. Mondjuk, a sínadrág sem volt túl könnyű. Ilyenkor azért elgondolkodok, mennyire érdemes például ezer forintokat kiadni 20-30 dekával könnyebb felszerelésekért? (Nagyon. De a fogyókúra hatékonyabb. Motiváció: az 50 dekával könnyebb hátizsák ötezer forinttal drágább. Akkor mennyit is nyerek egy kiló fogyással?)

Pihenni nem lehet túl sokat. A viharos szél egyből bebújik mindenhová, hamar ráfagy az emberre a veríték.

Érdekes megfigyelés: ha lassan akarok menni, akkor előtte pihennem kell. Fáradtan ugyanis célokat tűzök ki magam elé: na, csak még addig a fáig, addig a jelzésig, addig az inflexiós pontig. Utána viszont, mert már baromira fáradt vagyok, az utolsó erőmet is bedobva felhajrázok a kijelölt pontig. Hogy ne tartson túl sokáig a kinlódás, legyen már itt minél hamarabb a pihenő.

Aztán ha kipihentem magamat, jön megint a lassú, monoton menet... egészen addig, amíg megint ki nem fáradok.

Nem is mondtam, indulás előtt még lecseréltem a hátizsákot. Attila mondogatta mindig, hogy direkt kicsi, de strapabíró zsák kell, mert egyrészt ebbe az ember ésszel pakol, másrészt ez jobban passzol a háthoz, nem lötyög, nem leng. Azt kell mondjam, hogy igaza volt: ennél a mostaninál igazából nem is érzem a különbséget, amikor leveszem. Pedig lemértem, 7 kiló cucc van benne.

Nej udvariasan megkér minden kommentelőt, hogy több tippet lehetőleg ne adjanak, mert a család lassan már öreg cipőkből lesz kénytelen levest főzni.

Visszatérve még a felszerelésekhez. Azért ilyenkor gondol bele az ember, hogy mekkora strapa is lehetett anno az Egymillió Lépés... stábjának végignyomni a kék túrát. Azokkal a nagy, nehéz zsákokkal, hálózsákokkal, sátrakkal. Na, meg a felszereléssel. Respekt, így utólag is.

A túra egyébként olyan, hogy rögtön az elején kell megroppantani a gerincét: Nagyvisnyótól Bánkútig 700 méter szintemelkedést kell leküzdeni. Utána még egy kis hullámvasút a Köveknél, de egyébként már nem veszélyes. Másfél nap élvezkedés. (Eltekintve a lefelé csorgástól, mert az megint térdgyilkos volt.)

Grand Canyon ide, 1400 méter szint oda, azért az még nem jelent edzettséget. Maximum mentális lóerőben jelentkezik. (Mint tuningcsík az ezerkettes Ladán.) A keményebb kaptatóknál 100 méterenként csak meg kellett állnom, ha nem akartam, hogy a tüdőm a fülemen türemkedjen ki.

Hja, az irodai munka nem hazudik.

Azért elég sokan rámozdultak a Bánkútra. Feljöttek kocsival, akadtak, akik futnak egy kört, a többség felsétál a Bálványhoz. Valahol vigasztaló, hogy karácsonykor is ennyi embernek jut eszébe a természet.

Ha megállok, pár perc múlva már hideg van. Ebben az az idegesítő, hogy nincs több ruhám, mint amennyi rajtam van. Márpedig legkésőbb délután ötkor meg kell állnom és reggel hétig egy helyben maradnom. Nem vagyok nyugodt.

Ami furcsa, az az, hogy nem vagyok éhes. Megyek, nézem a tájat, keresem a jelzéseket - és eszemben sincs enni. Pedig ismerem a túravezetők tízparancsolatát, melyben előkelő helyen szerepel az a feladat, hogy túra előtti este meg kell kérdezni, ki fogyókúrázik, majd az illetőt reggel, közvetlenül túra előtt leteperni, lekötözni és teletömni kajával. Az éhes ember ugyanis bizonytalanul lép. Ami mondjuk a Bükkben még nem annyira tragikus, de egy kicsit komolyabb helyen - Szlovák Paradicsom, Tátra - már igen.

Tar-kő. Egy kis zen. Habár borzasztóan kellemetlen, hogy folyamatosan erős szél próbál felborítani... de a tiszta kilátás ezerszer bőven megéri. Egy félórát így is üldögéltem egy kiugró sziklán és gyönyörködtem a lábam előtt elterülő tájban. Egy, csak egy gondolat zavart egyedül: hogyan lehettem akkora marha, hogy otthonhagytam a polár-szűrőt. (Oké, volt vagy tíz deka.)

Délután háromkor értem oda, ahol térképen kinéztem, hogy itt akarok sátorozni. Nem akartam. Sétáltam még párszáz métert, letértem egy nagyon alsórendű túraútra, majd azon is mentem még egy kicsit. Itt biztonságban leszek. (Ja.) Mondjuk egy kissé nyugtalanított, hogy a túrautat elég sűrűn keresztezték vaddisznó-csapások. Nem, nem szóló vaddisznóké. Rendes csordáké. De sikerült olyan helyet találnom, amely egyrészt távol volt a csapásoktól, másrészt ahol a sátor három irányból is védve volt bármilyen eltévedt állatcsorda ellen, harmadrészt favágók már némileg elbarikádozták a terepet..

Nézzük, mi mindent hagytam otthon. A ruhákat már írtam. Iránytű. Jé, tényleg. Szerencsére nem kellett, innen meg már bekötött szemmel is lemegyek.

Gondolkodtam is rajta, hogy nem verek sátrat, 9 kilométer, van még egy órányi világos... a Stimecz-háztól meg már műút is visz lefelé, fejlámpával simán abszolválható. De aztán felhorgadt bennem az Amundsen: végül is azért jöttem, hogy erdőbenalvást is teszteljek.

Indult a táborépítő projekt.

A sátorhelyről kirugdostam minden faágat, követ. A talaj egyenetlenségeit eltakartam avarral. Félóra alatt rutinosan berendezkedtem. A sátor előírásszerűen keresztbe a széliránnyal, lábam alacsonyabban, mint a fejem. Önfelfújó matrac. Ja. Hidegben csak félig. Szerencsére hoztam polifoamot is.

Négy óra múlt pár perccel. Még nincs éjfekete sötét, de mi a szöszt csináljak kint? Ha egy helyben ülök/állok, percek alatt jégkockává hűt a szélvihar. Be a sátorba.

Gázpalack. Havat melegíteni. Aha.

Szerencsére Bánkúton tankoltam vizet, volt miből levest főznöm. Csak hely nem volt. A sátoron kívül esélyem sem volt a szélben. Pontosabban az erdőt jó eséllyel fel tudtam volna gyújtani, de az valószínűleg túl nagy ár lett volna egy tanyasi tyúkhúslevesért.

Végül az előtérben kinlódtam. Azt kell mondjam, a sátor jól bírja a lángot. A szél ugyanis többször is belefújta az előlapot. Amikor meg megpróbáltam behúzni, akkor bekapta a zippzár. (Egyébként is, az egész túrán annyit szoptam a zippzárakkal, hogy már csak emiatt is kénytelen voltam NathanP egyik kedvenc kifejezését meglehetősen sűrűn használni.)

"Innentől kezdve pacsiban voltak a holland arccal, meg a feleségével, megtanították őket snapszerozni, meg azokat a szavakat, amiktől jófej viccesek lehetnek, de az Ági néni nem vágja, így nem is tanítja őket. Anjének kifejezetten jól állt a furán ejtett fászombászmek, amivel reggelente átköszönt a füvet nyíró szomszédnak, mire az visszaszólt, hogy vegyen fel valamit, kedveském, tényleg hűvös van."

- NathanP: Tardai Történetek -

Azért úgy belegondoltam. Bezzeg a reklámokban erőtől duzzadó sátrakból lépnek ki az erőtől duzzadó emberek, 42 fogas mosollyal főzik az erőtől duzzadó gázégőn az erőlevest és nagyokat harapnak a jóízű levegőből. Én meg itt mantrázom a hidegben, a fagyos szélben, a sátorponyvát ki-kikapkodva, hogy fászombászmek.

Öt óra. Megvolt a levesfőzés. Hogyan tovább? Sötétnek már igen sötét van. A lábam pedig fázik. Ez meglehetősen rossz jel, ugyanis egyedül zokniból hoztam megfelelő mennyiséget. Ekkor három volt a lábamon. Pluszban még a hálózsák. Semmim nem fázott, csak a lábam.

Gondoltam, majd elunja.

Olvasgattam. Rájöttem, hogy ha bekapcsolom a fejlámpát, akkor le tudom venni a PDA fényerejét minimálisra. Így akár egy napig is bírja. Igenám, de ahogy besötétedett, megváltozott a szélirány. Kilencven fokkal. Éppen befújt a hátsó szellőzőn és kifújt az első szellőzőn. Szélcsatorna. NathanP.

Innentől egy kicsit agyalnom kellett a további olvasáson. Nem volt elég a szél, de határozottan elkezdett hűlni is a levegő. Olyan fagypont körül kezdhettem sátrat venni, reggelre -5, -6 körül lehettünk. Ebből az első minuszok már a sötéttel megjöttek.

Bebújtam a hálózsákba, hanyattfeküdtem, zippzár fel, kapucni be. Annyi helyet hagytam, hogy csuklótól mindkét kezem kibújjon és a kapucni nyílása elé dugja a PDA-t. Aztán ha elfáradtam, PDA lekapcs, fejlámpa lekapcs, oldalradőlve pihen.

Eleinte viccesnek találtam, hogy pont középen maradt ott valami kő. Aztán rájöttem, hogy ebből balhé lesz. Kitereltem a sátor alól. Legalább ezzel is telt az idő.

Egy idő után nem bírtam nem foglalkozni a lábammal. Nem, nem unta el a fázást. Sokkal inkább olyan tökélyre vitte, hogy komolyan attól féltem, reggelre önállósítja magát. Azaz bokától lefelé letörik. Zoknim már nem volt több. És ekkor ugrott be Hvala tanácsa, hogy végszükségben jó erre az alpesi védőfólia. Nekem magamtól ugyan eszembe nem jutott volna. Kibújtam, bebéleltem a hálózsák lábrészét, visszabújtam - és onnantól a lábamnak volt a legjobb dolga. A hős fólia.

Meg megint ment egy kicsit az idő.

Végül negyed kilenc körül fújtam el a gyertyát.

Kilenc körül jelent meg a turistacsoport.

- Jé, az egy sátor! - kiáltott fel egy nő.

NathanP. NathanP. NathanP.

Mi az istenharagjáért nem tudtok karácsonykor otthon ülni a seggeteken? Különösen este kilenckor?

- Tényleg, egy sátor!

Fejlámpák fókuszáltak a sátorra.

NathanP.

Aztán továbbmentek.

A következő csoport éjjel 11 körül érkezett.

- Jé, sátor!

- Az, bazdmeg - morogtam.

Ezek le is jöttek az útról, körbeállták.

- Vajon hányan lehetnek bent? - kérdezte az egyik.

- Inkább azt kérdezd meg, mennyire idegesek bent? - tettem hozzá magamban.

- Kétszemélyes, tehát valószínűleg ketten - nyögte be egy einstein.

Aztán ezek is továbbmentek.

De most komolyan. A forgalmasabb utakon is kábé kétóránként találkoztam napközben emberrel. Ahol sátort vertem, az egy harmadrangú (kék kereszt) túraút, ahol még csúcsidőben sincs forgalom, nemhogy karácsony éjjel. Másnap az út végéig (Stimecz-ház) nem is találkoztam senkivel. Fényes nappal.

Általában kék csík jelzi a leglátványosabb - ergo legforgalmasabb - utakat. A mindenféle csík jelenti a második kategóriát. A mézeskalács-szaggató készlet darabjai (csillag, kereszt, angyalka) pedig a harmadik kategóriát.

Többen már nem zavartak. A polifoam és a matrac ugyan szétcsúsztak, de már furcsa is lett volna, ha nem fázok. Úgy terveztem, hogy csak 6.30-ig húzzam ki, aztán még sötétben főzök egy teát, azzal már elleszek világosig. Ehhez képest 7.15-kor ébredtem, megnéztem a mobilon az időt - és a másik oldalamra fordultam. Jólesett szunyókálni még egy kicsit. Gyenge 11 óra.

Persze jócskán volt benne abból is, hogy a francnak sem volt kedve kimászni a hidegbe.

A reggeli teafőzés a sátorban mondjuk nem jött össze. Ahogy megébredtem, a vesém egyből eszmélt, hogy hohó, itt meg van ébredve. Muszáj voltam beleugrani a hideg bakancsba és kimenni a szeles hidegbe. Utána meg már inkább nekiálltam pakolni. Mondjuk a hős laposüveg is segített.

Rögtön az elején kerestem egy szélvédett zugot, összeraktam a gázégőt. Elkotyog az addig, amíg pakolok. Aztán egy őzike kis híján felrúgta. Éppen a sátorcövekeket húzgáltam kifelé, amikor elszökdécselt mellettem. Ő is kapott egy NathanP-t.

Elég sokat vacakoltam a reggeli pakolással, de fél kilenc körül végül elindultam. Alig mentem 100 métert, megtaláltam a táblát. Azt a bizonyosat, mely azt jelzi, hogy ide bizony belépni tilos. Szigorúan.

A francba. Komolyan azt hittem, elmentem mellette, csak nem vettem észre. Hát, bocs fiúk. Direkt úgy néztem ki térképen a táborhelyet, hogy a szigorúan védett természetvédelmi övezeten azért kívül legyek. Nem mintha a sima természetvédelmi övezetben lehetne sátrazni, de ott legalább nem lőnek statáriálisan főbe, ha elkapnak.

Sétáltam, sétáltam... aztán hopp, még két őz szaladt keresztül az úton. Majd nem sokkal később nem is kicsit bevadult a terep. Meredekfalú, keskeny horhos, alig látszó ösvény, sár, tömérdek ledőlt fa keresztben

Azért úgy belegondoltam, hogy errefelé sötétben fejlámpával lejönni... mint ahogy előző délután megfordult a fejemben...

Az eredeti elképzelés az volt, hogy a reggeli vécével kibírom a Stimecz-házig. Az egy forgalmas pihenőhely, csak lesz ott valami. Annyira még nem vagyok kemény, hogy csak úgy, az erdőben. natúr.

Hát, a végén igencsak szaporáztam már a lépteimet. Aztán amikor megláttam a házat, egyből elszállt az összes reményem. Minden lakatra zárva. Itt nem lesz semmi.

És ekkor láttam meg A Klotyit. Iszonyatosan ótvar volt, az ajtaját se nagyon lehetett zárni... de ki a fenét zavarta, úgysem jár erre senki.

Majd amikor befejeztem és leültem reggelizni, akkor állított be két hátizsákos fazon. 5 percre rá pedig egy húszfős kirándulócsapat. Hát, izé...

A továbbiakban túl sok minden már nem történt. A bükki kék a kisvasút vonalán vezetett le Felsőtárkányig. A tárkányi erdészet mintha helyre szerette volna ütni a csorbát, rengeteg pad, pihenőhely volt végig az úton. A faluból telefonáltam öcsémnek, percek alatt otthon is voltunk.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Bukk2009

15. Télen a föld alá, azaz retkes hosszú túra Aggteleken

2010.január

Ezt az elvet már régóta hajtogatom, de idén először valóra is váltottuk. Legalább egyszer meg akartam mutatni a családnak, milyen az igazi barlangászás. (Persze ez sem az igazi, de a Retek-ág azért már elég jól közelít.) Barlangba pedig télen kell menni, amikor úgysincs sok érdekes dolog a felszínen - a barlang hőmérséklete meg mindig egyforma. (Na jó, a vízé nem.)

Szóval, Aggtelek-Jósvafő, hosszú túra, Retek-ág. Meglehetősen kis csoport - és semmi beton, meg kivilágított járatok. Annál több patakban gázolás, sár, csúszkálás. És testközelben a cseppkövek. (Bár nyalogatni továbbra sem lehet, de kapaszkodni már igen.)

A szervezés nem volt túl egyszerű. December elején kezdtem el telefonálgatni. A túra minimum létszáma 5 fő. Mi vagyunk négyen.

- Csókolom, megoldható, hogy ha nem jelentkezik más, akkor kifizetjük az ötödik jegyet?

- Hát, nem is tudom. Ehhez beszélnem kellene a főnökömmel.

- Remek. Mikor érdeklődhetek?

- Idén már nem lesz.

- De akkor mégis, hogyan foglaljak szállást? Ha nem biztos a túra?

- Hová szeretne foglalni és mikor?

- Tengerszem szálló, január 9.

- Óh, biztosan lesz hely.

- Lehet. De én szeretek biztosra menni.

- Rendelje meg és majd visszajelzünk.

- Háát... jó.

Megrendeltem. A szállóból vissza is jeleztek, hogy félrerakták az egyetlen négyágyas szobát.

A barlangtól január másodikán jelezték vissza, hogy gond egy szál se, jelentkeztek mások is a túrára.

Egy apró gond mégis volt. Aznap kellett berohannunk a nagylánnyal a kórházba - és ahogy kinézett, az se volt biztos, hogy túléli a hetet, nemhogy az, hogy hétvégén egész nap a föld alatt csúszik-mászik.

Nyilván elhalasztjuk. De mikorra? A fővasutasnak minden hétvégéje betáblázva. Ez a január 9 is csak valami véletlen lehetett. A következő szabad hétvége: február 27-28. Körkérdés: mindenkinek jó? Igen.

Még szerencse, hogy megnéztük előtte az üdülési csekkeket. Lejárat: 02.26. Péntek.

Egyszerűen nem hittem el. Ki lehet az a ferdeagyú szellemi fogyatékos ott abban a minisztériumban, aki szerint normális, hogy az üdülési csekkek nem február utolsó napján, de nem is egy hétvége után járnak le, hanem pénteken? Nehogy fel lehessen még használni egy utolsó hajrával a maradékot.

Megkértük Barnát, hogy valamelyik ujját harapja meg. Még a január 23 fájt neki a legkevésbé.

Persze innen indult minden előlről. Utolsó pillanatban email mind a szállónak, mind a barlangnak. Nem-e lehetne-e. De mi van akkor, ha nem leszünk öten? Szállótól a levél, hogy sajnos már lefoglalták a négyágyas szobát. Jó lesz a kétszer kettő? Jó, végülis csak 6e/éjszaka a különbözet, az üdülési csekk elbírja. Aztán pár nappal a túra előtt érkezett az értesítés, hogy van másik jelentkező is.

Utolsó pillanatban minden kiegyenesedett.

Érkezés

2010.01.22; péntek

Most nem beszélek a pénteki indulásról. Ajánlatbeadási határidő, Vízművektől társasházi főmérőcsere, persze a mi udvarunkon... mindez egyszerre... izgalmas volt.

Este nyolcra értünk Jósvafőre. Becuccoltunk. A recepciós bácsi abszolút korrekt, rugalmas. Kiderült, hogy a korai túraindulás miatt nem tudunk reggelizni. Semmi gond, ha úgyis vacsorázunk, beszámítják. (Nem számították be. De nem is kértük.)

A szálloda kihalt, mint egy védett faj. Rajtunk kívül egy vendég van csak. De pont a négyágyas szobában. És mint kiderült, üdülési csekkből sincs már olyan sok, jó 10e forintot még hozzá kellett toldanunk. Nagyjából a szobák miatti különbséget.

De nem gond. Bőven megérte.

Tavasbarlang

2010.01.23; szombat

Viszonylag korai ébredés. Még össze kell pakolni, a túra pedig 8.30-kor indul Aggtelekről. Kocsival mentünk át, ergo nekem kell majd a túra után visszabuszoznom a járgányért.

-8.5 fok. A farkasok is csak azért nem ordítottak, mert betonkeményre fagytak.

Beállítottunk Aggtelekre: mindenkin edzőcipő, zokni, melegítő alsó, két póló és egy könnyű esőkabát. Durva hideg volt.

Kijött a túravezető.

- Hová jöttek?

- Hosszú túra, Retek-ág.

- Ez most valami vicc? - nézett körbe, keresve a kandikamerát.

- Nem, nem vicc. Mi azt az opciót választottuk, hogy vizesek leszünk.

- De gumicsizma, meg vízhatlan ruha, meg száraz váltócipő...

- Igen, tudjuk. Nem hoztunk.

A túra többi résztvevője annál inkább. Pár perc múlva beesett 11 ember, nyakig vízhatlan barlangász overállban, gumicsizmában. Néhány emberen még a hátizsák is vízhatlan volt.

Nagyon profinak néztek ki és szemlátomást nem fáztak. Mi annál inkább.

Megint odajött hozzánk a túravezető.

- 30-40 centis víz lesz.

- Nem baj.

Bakker, az ellen a gumicsizma sem véd. (Mint ahogy nem is védett. A többiek egy csomót akrobatizáltak, hogy ne kelljen mély vízbe menniük, a kijáratnál mégsem győzték borogatni a vizet a csizmákból.)

- Télen 2 fokos a víz.

- Hát, milyen legyen?

- Biztosan jól átgondolták?

- Biztosan.

Most magyarázzam el neki, hogy én már kétszer végigmentem ezen a túraútvonalon, ugyanilyen könnyített felszerelésben? A barlangban nincs hideg, a magas páratartalom meg még rásegít. Előbb-utóbb mindenki vizes lesz, mi maximum nem is küzdünk ellene. Cserébe könnyű cuccunk van és nem kell traverzelgetnünk a járatok fölött.

Nem magamtól vagyok ám ennyire rutinos. A 80-as évek elején egy haverom el-elrángatott barlangász kalandokra. Egyszer a Béke-barlangban dolgoztunk (vezettük be a villanyt - bár én csak teherhordó voltam), és ott láttuk, hogyan megy ez. Mi szikláról sziklára óvatoskodtunk, nehogy belemenjen a cipőnkbe a víz - aztán egyszercsak elrohant mellettünk egy csomó kölyök. Kínai tornadorkóban, melegítőben. Ők voltak a Vörös Meteor (emlékszünk, MTK-VM) barlangászai. Bevállalták, hogy úgyis vizesek lesznek, innentől viszont nem kellett annyit tökölniük a haladással.

- Jó, akkor hány lámpát kérnek?

- Egyet.

Azt is csak azért, mert elkallódott valahová a negyedik fejlámpa.

- Ne szórakozzon velem! Négyen vannak, az négy lámpa. Van kézbenhordozós akkumulátoros, meg van derékra köthető bányász lámpa.

Az akkumulátoros legalább egy kilósnak tűnt és ránézésre lefoglalta az ember egyik kezét.

Végül nagy harcban én végig kitartottam, hogy nekem nem kell lámpa, Dóra kapott egy bányászlámpát, mert neki nem jutott fejlámpa, a többiek meg vételeztek egy-egy kézbencipelőset.

Aztán elindultunk végre. Ahogy beléptünk a barlangba, rögtön ugrott 18 fokot a hőmérséklet. Már nem tűnt olyan reménytelennek a vállalkozás. A Retek-ágig nem is volt semmi különös, azon kívül, hogy a túravezető nem állta meg, hogy oda ne piszkáljon néha. Hol a cipőnkkel volt baja, hol a fejlámpával.

A Retek-ág viszont igen rendesen víz alatt volt. Rögtön úgy kellett kezdeni, hogy majdnem térdig vízben átgázolni egy jó húszméteres szakaszon. Én már lelkileg előre felkészítettem mindenkit, simán belegyalogoltunk, át is mentünk. De a fejtetőig beöltözöttek között két nő bepánikolt. Hogy ők nem. Majd ha visszajöttünk, felszedjük őket.

- Az edzőcipősök úgysem mennek át, én ittmaradok velük! - jött az egyik.

- Csókolom, én már átmentem - kiabált a túloldalról Barna.

- Mi meg most megyünk - vigyorogtunk rá Nejjel.

Az első pihenőhelyen vártunk. Nem jöttek. Végül az egyik nő visszament és alaposan legorombította őket:

- Látjátok, az edzőcipősök is szó nélkül átmentek! Nem lehettek ilyen puhányok!

Hízott a lelkem.

Innentől vizes és száraz szakaszok váltogatták egymást. Volt néhány fejbeverés, én még a vállamat is beütöttem, de viszonylag simán eljutottunk a létráig. Nejnek azért beindult egy dudor a fején.

A létrától indult a rakkenroll.

Addig ugyanis csak vízszintesen mentünk. Innentől viszont beindult a csúszás-mászás, hol meredek kaptatókon felfelé, hol sikamlós szakaszokon lefelé. Megspékelve létrákkal.

Nej, az ő sziklamászó hajlandóságával, minimum háromszoros Hős Anya érdemérmet érdemel, hogy zokszó nélkül végignyomta.

Becsületesen végigmásztuk, felszedtünk fejenként egy kiló agyagot a ruhánkra, térdig vizesek lettünk - de megcsináltuk.

Előreszaladok. Már a meleg szállodai szobában üldögéltünk és éppen azt fejtegettem, hogy mennyivel hasznosabb egy ilyen hétvégi túra, mint ha elmennénk akárhová is wellneszelni - amikor lányom nyúzott hangon közbevetette:

- De azért egyszer nem lehetne megpróbálni túlélőtúra helyett a picsaáztatást?

Na szóval, visszaértünk a főágba, és onnan már gyakorlatilag csak kisétáltunk. A túravezető ugyan még érdeklődött, hogyan áll a lábunk, de csak legyintettem: - Ó, Innentől már csak száradni fog.

Ezen többen jót nevettek, pedig én komolyan gondoltam.

A többi már gyorsan ment. Elsétáltunk a jósvafői kapuig (gyönyörű úton, gyönyörű cseppkövek között), család bevetette magát a meleg szállodába, én még elbuszoztam a csapattal Aggtelekig, visszahoztam a kocsit, majd én is felmentem.

A többiek addigra már frissek, illatosak voltak.

- Az alsógatyádat is dobd a szennyesbe, mert mindenkié barna volt!

- Kívülről vagy belülről?

- Hülye. Agyagos.

Aztán egy hatalmas vacsora. Szószerint. Már amikor kihozták egy-egy lavórban a levest, akkor éreztük, hogy nem kellett volna másodikat is rendelni. De somlóit desszertnek, azt aztán végképp nem. (Barna, persze. Ekkor már a decens, addig rezzenéstelen arcú öreg pincér is somolygott.) Alig bírtuk felvonszolni a hasunkat az emeletre.

Amikor mondtam, hogy holnap remélem svédasztalos reggeli lesz, senkinek nem csillant fel a szeme.

Nej egyből be is dőlt az ágyba.

- Hogy van a vállad? - kérdezte.

- Fájdogál. És a te szarvad?

- Ááánemstdm.... - és már aludt is.

Hazamenet

2010.01.24; vasárnap

Reggeli. Svédasztalos. A tegnapi vereség dacára helytálltunk. Illetve ültünk.

Kaja közbeni beszélgetések.

- Mi lenne, ha ebből a túrából rendszeres évi túrát csinálnánk? - vetettem fel.

Lányomnak egyből keresztbe állt a szeme.

- Már csak azért is, hogy egy kicsit borzoljuk a túravezető idegrendszerét - folytattam.

- Oké, de jövőre rövidnadrágban jövünk és strandpapucsban - szúrta közbe Barna.

A kitörő röhögés percekig elfoglalta a családot. Elképzeltem, ahogy legközelebb jön elő a túravezető ugyanílyen szigorral a szobájából, mi meg ott állunk a hóban, strandpapucsban, fürdőruhában és kacsafejes úszógumiban.

- De azt tudjátok, hogy most egy időre mi lettünk Bezzeghék - dobtam be, amint elcsitult a kollektív vigyor.

- Mármint?

- Innentől bárki bármikor bepánikol a Retek-ág elején, tuti mindenkinek azt fogják mondani, hogy bezzeg volt itt egy család, akik edzőcipőben mentek végig a nagy vízben. Télen.

Komment

Kővári Attila 2010.01.25

Télen a föld alá: Annak idején mi is télen nyomtuk, csak annyival megspékelve, hogy jellemzően éjszaka mentünk mondván éjszaka amúgy sem lehet csinálni semmit, a barlangban meg mindig sötét van.

Karbid lámpa: Egyszer ránk szóltak az 56-os buszon, hogy oltsuk el. Eloltottuk. A következő megállóra teljesen kiürült a busz :-)

Vezetett túra: Egyszer lementünk a Szemlő hegyi barlangba a haverommal. Csatlakoztunk egy turista csoporthoz, majd ahogy nem figyelt a túravezető, lepattantunk. Gyorsan átöltöztünk és elindultunk a felfedezni a turisták elöl elzárt területet. Pillanatok alatt elkaptak. Kaptunk egy-egy pofont és kikúrtak minket a barlangból. Pedig a terv jó volt. Még általánosba jártunk és emlékszem, hogy legalább 1 napig terveztük az akciót.

16. Kreszgéza vége, azaz New York

Előjelek

2010 február 6

Beszakadt a forint. Az euró felszaladt 273-ra, a dollár pedig 200 fölé. (Még jó, hogy a repülőjegyet 162-nél vettük.) Hétfőn megyek pénzt váltani.

Tegnap leterített valami nyavalya, erősen sanszos, hogy torokgyulladás. Belegondoltam, milyen lesz a 11 órás repülőút, úgy, hogy végigtaknyolom, végigprüszkölöm, neadjisten végigköhögöm. Bele sem merek gondolni. Még csak pihenni sem tudok addig otthon, mert adóbevallás, meg át kell adni a futó munkákat, illetve temetés.

De legalább illeszkedik a mintához. Legutóbb úgy repültünk Nápolyba, hogy torokgyulladással mentem ki, hörghurut-gyulladással jöttem haza, és még csak el sem vámoltam. Idén a torokgyula és a repülőjegy már megvan.

Hókatasztrófa várható a hétvégén Washingtonban. Ez az, amire máskor azt mondjuk, ki nem szarja le, itt Budapesten? Csakhogy az a 60 centi hó, amely most hétvégén fog leszakadni, meg az, amit még a héten várnak, tuti nem fog elolvadni szombatra. Amikorra pont egy washingtoni csavargás van beütemezve. Mit is ír a cikk? Mindenki dolgozzon otthonról, maradjon a seggén, kaotikus közlekedés várható, viharos szél és abnormális látási viszonyok.

Az évszázad havazása jöhet Amerikában

Két ember meghalt és megbénult a közlekedés abban a viharban, ami hatalmas mennyiségű hóval takarta be Amerika keleti részét. A lakosságot arra kérték, hogy maradjanak otthon az elkövetkező néhány napban.

A múzeumok bezártak, akadozik a közlekedés, a környék lakosságát pedig felszólították, hogy készüljenek fel akár egy ötnapos bezártságra.

A figyelmeztetés a Washington-Baltimore szakaszra érvényes, de a vihar elérte Pennsylvaniát, Kelet-Virginiát és New York egyes részeit is, itt 20 centiméter hó esett. Marylandban és Kelet-Virginiában pedig már elérte az 51 centimétert a hótakaró vastagsága. Az előrejelzések szerint akár 76 centiméter csapadék is eshet, ami megdöntené az eddigi, 1922-es rekordot.

Péntek este Washingtonban már megszűnt a buszközlekedés és a metró is csak a föld alatti szakaszokon közlekedett. A washingtoni Reagan repülőtéren minden járatot töröltek.

Eddig minimum két ember vesztette életét a hó miatt. Egy apát és fiát egy hókotró sodort el, amikor megálltak segíteni egy bajba jutott autósnak.

Azt hiszem, katasztrófa-turisták leszünk.

Előkészületek

2010.02.10; szerda

Mindegy, hogy zöldséget vagy húst veszel,

Ugyanolyan nyomorultul pusztulsz el.

Amikor készülődtünk erre az útra, sokáig ez a halhatatlan, a Fény utcai piacról íródott Balkan Futourist sláger járt az eszemben. Valamennyire érthető is, két, egyenként is lehetetlen projektet vállaltam be egyszerre, irreálisan rövid határidőre, váratlanul meghalt apósom, én pedig összeszedtem minden nyavalyát, melyek élménnyé tehetik a tengerentúli csavargást - és akkor még nem is beszéltem mindenről.

De aztán váratlanul minden kiegyenesedett, már amennyire lehet ilyet mondani. Mindkét projektet jóval a határidő előtt lezártam (a másodiknál akartam pezsgőt is bontani, de annyira remegett a kezem, hogy nem bírtam), apósomat, szegényt, rendben eltemettük, és az indulás előtti estén elállt az orrfolyásom, reggelre pedig elmúlt a torokfájás, a tüsszögés, a hidegrázás, a fogfájás és a hasmenés. Ezzel párhuzamosan szétömlött bennem az a lusta nyitottság, mely minden utazás előtt el szokott önteni. Figyelj nagyvilág, megyek. Ilyenkor hajtogatja össze az ember kényes aprólékossággal az alsóneműit és nyomja ki határozottan az activesync-et a mobiltelefonján.

Jó lesz.

Határozott meggyőződésem, hogy az online check-in az egy intelligenciateszt. Ha valaki képes túljutni rajta, azt feljegyzik az utaskísérő hölgyek - és mittudomén, lehet, hogy velük kedvesebbek, nekik más űrlapokat kell kitölteniük és egy esetleges balesetnél őket mentik először.

Nézzük az én példámat. Az utazási irodától egy ránézésre értelmezhetetlen kódkupacot kaptam. A járatszám és az időpontok még oké, de pont ezeket nem kérdezi senki sem.

Rögtön ott kezdődik a gond, hogy a járatot a Delta Airlines üzemelteti, de a gépet az Air France adja - és Ferihegyről indul. Melyik cég weblapjánál kezdjem el?

Delta Airlines. Azon helyből túllépek, hogy a nevet úgy kell beírni, ahogy a fecnin van. Tehát a vezetéknevem PETRENYI, a keresztnevem JOZSEFMR. Így, nagybetűvel. De konfirmációs kódom, az nincs. Szerencsére el lehet menni egy eldugott oldalra, ahol már megenged másik belépési típust is. Hurrá, van köztük e-ticket. Induláskor ugyanis csak ez van.

Legalábbis általában, mert az én papíromon még csak hasonló sincs.

Irány az Air France. E-ticket, gáz. Nincs hasonló szám.

Szerencsére eszembe jutott, hogy ez egy upgrade papír, mert az egyik járat megváltozott. Előkerestem az eredetit - és azon már volt e-ticket szám. Az már megint rutin kérdése, hogy a bevezető E betűt lehagyjuk a kódból. Az az elektronikus jegy jelölése, amikor a konkrét kódot kérik, oda már nem kell. Nicsak, formailag pont passzol az Air France beíróablakába. Hajrá. Nos, nem. Azt mondja, a kód érvénytelen. Egy amatőr ilyenkor végigpróbálná az összes névvariációval, de én már jobban bízom magamban.

Irány vissza a Delta Airlines-hoz. És igen! Ha az eldugott oldalon leveszem az e-ticket kódjából az E betűt, akkor már van a legördülő menüben olyan háromkarakteres kód, amellyel az én jegyem is kezdődik, azaz, ha a maradék kilenc számot írom be, akkor... bent vagyok. Szezám tárulj. Minden, amit szemem, szám kiván: ülésfoglalás, útlevélvizsgálat, poggyászfeladás, online check-in.

Illetve, izé. Ezek beraktak a 30B ülésre és még csak nem is tudom módosítani. A későbbi járatokon tudom állítgatni a helyfoglalást, de ezen nem. Mi a fene. Pedig Nejjel megegyeztünk, hogy egy kettes blokkban ő az ablak mellett akar ülni, én meg a folyosónál. Ugye egy 10+ órás repülésnél ez nagyon nem mindegy.

Egy ideig görcsöltem, de nem és nem engedte. Telefon az utazási irodába. Hát, ők nem. De megadják az Air France számát. Hapi felveszi. Első kérdés:

- Honnan ismerem ezt a számot?

Megmondtam. Jelentőségteljes csend. Az utazási irodának valószínűleg lőttek.

Elmeséltem a sztorit.

- Hát, ez nem Air France probléma, hívja a Deltát.

- Oké, megadná a számukat?

A hapi elegánsan átugrotta a csapdát.

- Inkább kapcsolom.

Kapcsolta.

Ismét elmeséltem a sztorit.

- Igen, sejtem mi lesz a probléma - magyarázta a hapi - a mai new-york-i gép kimaradt, mindenkit átraktak a holnapira, aztán így egyből tele lett.

- Nézze, ez akkor se megoldás. Nekem, mint jegyvásárlónak meg kell adni a választás lehetőségét.

- De ha nincs miből választania?

- Nézzük meg! Nekem csak egy üres kettes ülés kell.

Megnéztük. Volt.

- Le tudná foglalni?

- Azt sajnos nem. Én csak rálátok, de foglalni az Air France-nál lehet.

- Megadná a számukat?

- Igen, persze.

Hoppá, ez egy másik szám. Lassan meglesz az iroda összes titkos száma.

Aztán eszembe jutott, meg se néztem még Nej foglalását. Még az is lehet, hogy pont egymás mellett ülünk, én meg itt feleslegesen nyüzsgök.

Megnéztem. Valószínűleg a repülőgép szárnya, mert egyrészt not assigned, másrészt ezt sem lehet módosítani.

Oké, hívjuk ismét az Air France irodát. Idősebb nő.

Neki is elmeséltem a problémámat.

- Hmm, hmm... nem biztos, hogy lesz olyan szabad hely.

- Helyszámra meg tudom mondani, mely ülések szabadok.

- Az nem jelent semmit.

Még jó.

- Mi a maga száma?

- 30B.

- Az pont ablak melletti. (Hogy a francba lehet a B az ablak mellett?) És szabad is a mellette lévő hely. Jó lesz, ha lefoglalom a kedves feleségének?

- Tökéletes. Köszönöm.

Negyedóra szünet. Újra beléptem - és már 30A van Nejnél.

Oké, online check-in.

Begépeltem az összes adatot. Direkt megkértek, hogy mindent úgy adjak be, ahogy az útlevélben meg van adva - erre nem fogadta el az é betűt. Megadtam mindent, poggyászméretet, vitálkapacitást, tényleg mindent. Majd a finish gombra bökve azt mondta, hogy nekem tilos az online check-in, keressem fel a repülőtéren a személyzetet.

Anyád.

A kelet-európai fátum. Hiába vagyok én okos és intelligens, a nyugatnak továbbra is büdös maradtam.

Na mindegy, ezen nem múlik, szerencsére Ferihegyen gyors a check-in. Legfeljebb nem kerülünk be a gépen a Menza klubba.

Viszont, ugye, látszik a többi repülőjárat is, és lehet széket foglalni. (Összesen négy repülésem lesz és ebből csak egy történik Európán belül, azaz csak egy olyan lesz, ahol nem kell előre helyet foglalni, mert max két órát az ember a poggyásztartóban is kibír.)

Nézzük a New York - Seattle járatot. Ez is hét óra, egyáltalán nem mindegy az ülés. Hoppá, kábé 10 ülés van szabadon, ebből pedig csak egy jó a kényes ízlésemnek. Lefoglalom. Save. Oké. Aztán az összesítésben egy teljesen másik ülés jelenik meg. Mivan? Ezt eljátszottam még vagy tízszer. Nem használt.

Azt hiszem, megérdemlem. Valószínűleg tényleg nem vagyok elég intelligens, kell még lennie valami aljas, piti trükknek, amelyikkel a többi 300 ember lefoglalta a helyét. Nekem nem megy.

Holnap reggel legfeljebb megint felhívom a titkos Air France számot.

Leginkább az óceán

2010.02.11; csütörtök

Ahol minden sarkon fölszáll a füst a csatornákból,
ahol sárga taxik és sok színű trailerek hatalmasan fordulnak,
elegáns négerek és félelmetes kínai negyedek,
és a Broadway-en árad ki a színházból a téli tömeg,
hidegben, nevetve.

Látlak, Amerika!

Vigyázz, Amerika!

Egyszer te is megtudod!

Épp úgy ismerlek,
mint a tenyeremet,
bár még sosem jártam ott.

Nekem a 44-ik utca sarka
olyan, mint a Kresz Géza vége,
ahol fordul a villamos.

- Horváth Attila - Kern András: Látlak Amerika -

Felhívtam a titkos számot. Nem tudott segíteni, ő is ugyanúgy járt. Úgy látszik, ez az Alaska Air nagyon kemény, nem hagyja befolyásolni magát. Ülhetek két nagyseggű, szakállas mormon között, 7 órán át. Persze, az is lehet, hogy két leszbikus japán csaj közé kerülök.

Meglátjuk.

Otthon még lapátoltam egy kis havat az udvaron. Mondhatni, rákészültem New Yorkra. Nej szerint berakhatnánk akár a hólapátot is.

Repülőgép. Valami öreg jószág. Egyfelől jó, mert nagy, műbőr ülések vannak benne, másfelől rossz, mert nincs egérmozi, nincs pohártartó. Apróságnak tűnhet, de nagyon fontos dolgok ezek.

Elég sok időbe tellett, mire megtaláltam a kötelező kisgyereket, de végül meglett ő is.

Folyosónál ülök, a túloldalon két fazon. Itt derítették ki egymásról, hogy egy időben mindketten játszottak pornófilmekben, ugyanazoknál a rendezőknél. Mire elindult a repülőgép, már a szükségesnél jóval többet is megtudtam azon heteroszexuálisok szenvedéseiről, akiknek meleg filmekben kellett szerepelniük.

Kaja. A szokásos pastaorchicken. Nyilván vörösborral. Bor papírdobozból. A magyar virtus.

Étkezés után kávé helyett kértem még egy pohár bort. Kávé... repülőgépen? Hülyeség.

A monoton zúgás, a jóllakottság, a két pohár bor, a kivetítőn sugárzott tinifilm, Dali Angelusa furcsa elegyet képez a szomszédból áthallatszó kölcsönös panaszkodással. Most éppen a homo eszkortozásokról mesélnek sztorikat. Ide kellene ültetni a bőgős kishapsit, valószínűleg szótlanul figyelne.

Angelus. Igen, jól láttad. Megint azt az elvet követem, hogy nem viszek magammal sok olvasnivalót, de az mégis kitart az út végéig.

A pilóta közli, hogy az időjárás miatt egy kicsit megnyomja a gázpedált, így egy órával hamarabb fogunk odaérni. Jézusom, mi közelíthet New York felé? Mármint rajtunk kívül?

Olyan hamar érkeztünk meg, hogy az előttünk kipakoló gép még nem tudta elhagyni az állást. Mentünk még egy kört az óceán fölött.

A repülőtéren még látni 5-10 méter magas hókupacokat, de a városban már alig van hó. (A repülőtéren ugyanis volt technológia öszetúrni, az így keletkező hegyek akkorák lettek, hogy két év múlva simán lehet rajtuk téli olimpiát rendezni. Ezzel szemben a városban lesesett hó meg spontán olvad.)

Kettőnknek húzós lenne a taxi, így bátran nekivágtunk a tömegközlekedésnek. Mondtam már, hogy a Köki egyáltalán nem rína ki a new york-i metróállomások közül? Továbbra is csak azt tudom mondani, hogy borzasztóan lepukkantak az állomások, viszont rengetegen vannak. Ez is egy koncepció. És nem is rossz.

Ekézzük Budapestet, hogy Ferihegyről milyen kalandos bejutni tömegközlekedéssel a városba. Pedig nem is: 200-as busz, kék metró.

Bezzeg New York. A terminálnál fel kell szállni az Airtrain-re. Ez, ha csak a terminálok között körözök, akkor ingyenes. Ha kimegyek vele a metróig, akkor már 5 dollár.

De még milyen öt. A kijáratnál gépek: az egyik oldalon beléptető gépek a metróhoz, a másikon kiléptető gépek az Airtrain-ből, köztük pedig jegyautomaták. - Óh, ezt ismerem - kiáltottam fel - ilyenből vettünk a múltkor egyhetes bérletet. Bankkártyával.

Keresem a menüben, nincs. Csak olyan jegyet ad, hogy kilépés az Airtrain hálózatból, vagy Airtrain+metró kombinált jegy. De abból meg nincs heti.

Tipikus kultúrsokk. Hogyan jutunk itt át a metróhoz?

Nos, úgy, hogy vettünk egy sima kilépőt az Airtrain-ből és bíztunk benne, hogy az állomáson kívül lévő jegyautomaták már adnak majd értelmes jegyet. (Mondjuk, ez a sima kilépő jegy sem volt túl egyszerű, a mellettünk lévő arab büfés komplett sírógörcsöt kapott, hogy miért szenvedünk készpénzzel az automatánál, amikor nála minden jegy kapható. - Maradj csendben Ali, gyakoroljuk az automatát - nyugtattam meg.)

Kimentünk... és a kinti automata is elkezdte a hülyeséget, csak most már befelé szóló Airtran jeggyel. Szerencsére nem adtuk fel, és a 3 működő automata közül megtaláltuk azt, amelyik végre rendes jegyet adott.

Na, ezzel mentünk vissza megint az Airtran állomásra, csak most egy éles kanyarral átvágtunk a metró felé, az új jeggyel. És bingó, sikerült. Igaz, a szivarvágók között a nagy bőrönddel megszenvedtem, de bent voltunk a metrón.

Nem is akármeddig. Ugyanis a szerelvény 35 percig nem jött. Ez önmagában sem öröm, de a földfelszín feletti metróállomás kint volt valahol Queensborzasztó-pusztán, a viharos, jeges szél pedig élvezettel rohangált fel-alá. Végül megjött a szerelvény, és néhányszáz évnyi nehézvasban eltöltött év várományosa között bemetróztunk a prériről a külvárosba. Ott átszálltunk és innen már csak 15 megálló volt a belváros.

Simán elcsesztük a plusz egy órát a föld alatt - de az egész egy élmény volt és mi élményeket gyűjteni utaztunk ki.

A metró pont a szálloda előtt tett ki. - Hát, megint itt vagyok, New York! - köszöntöttem az ismerős szállodát, ahogy kibukkantunk a föld alól. Bementünk. Mintha ma lett volna. Itt reggeliztünk. Itt tartottuk az indulás előtti haditanácsot. Itt próbálgattam az új gépemet. Jaj.

Gyors check-in. 405-ös szoba. De legalább nem az ötödik. Lift ugyanis nincs, a lépcsők pedig rohadt meredekek. Felszenvedtük a bőröndöket. Elöször mindketten szembesítettük a klotyit a magyar virtussal - és csak aztán vettük észre, hogy egyrészt rohadt pici szobát kaptunk (ami nem baj), másrészt ez bizony nincs kitakarítva. Vissza a recepcióra. Tré a szoba, Jenő. Elnézéskérések. Kaptunk egy másik szobát. 504. Csak meglett az ötödik emelet. És a szoba még kisebb.

Aztán irány a város. Metró, Empire State Building. Igaz, a Madison Square Gardent céloztam be, de első nap ennyi tévedés belefér. Nem is volt teljes 45 fok a hiba.

Beültünk kajálni. Ekkor otthon már hajnali kettő volt. Most jött jól a könyviró rutin, én ilyenkor még javában kukorékolni szoktam. Nej meg annyira összeszakadt, hogy majdnem rábólintott a kéksajtmártásra. Mindketten előételt kértünk. Mindkettőnknek malomkeréken hozták ki. Ezek egész egyszerűen nem normálisak. Pedig a pincér értelmes fajtának nézett ki, amikor például azt mondtam neki, hogy draught beer, rövid gondolkodás után javította csak ki a kiejtésemet. De megértette - és ez New Yorkban borzasztó ritka esemény.

Innen metróval haza, útközben bolt, sörért (persze sörnyitó nélkül), a szállodában még sör mellett blogolás. Otthon már 5.15 van. Kicsit hosszúra nyúlt a nap.

Manhattan downtown

2010.02.12; péntek

Reggel fél nyolcas kelés. (Itteni idő szerint éjfélkor feküdtem le, szóval az átállás simán és gyorsan megtörtént.) Igaz, reggelire ettem akkorát, amekkorát otthon ebédre szoktam.

A reggeliző a már ismert, kellemes helyiség. Szerencsére hűvös. (A szobában nem tudunk hozzányúlni a fűtéshez... és annyira döngetnek, hogy télen, nyitott ablak mellett sem kellett takaró.)

Akkora hülyeséget álmodtam, hogy olyan már nincs is. Többször is arra ébredtem, meglehetősen izgatottan, hogy indulás előtt matattam valamit a DNS-ben és ettől New Yorkban megszűnt a névfeloldás. A hírekben, meg az utcákon pedig éppen keresik az illetékes rendszergazdát. (Az ablakunk a mellettünk lévő ház egyik lakásának konyhájára nyílik - kábé egy méterre van egymástól a két ablak, simán át tudnék nyúlni mondjuk sóért - és reggel folyamatosan ment a rádió a szomszédban. Ebből jött az álom rendőrségi kereséssel kapcsolatos része.)

Kezdeti kultúrsokk: Nej sós vajat kent a hagymás péksüteményre... majd szerencsére megkóstolta, mielőtt rákente volna a lekvárt. Bár lehet, hogy ez a kaja errefelé nem is szokatlan. Az édes sört már egészen megkedveltem.

Ébredés után weather channel. A déli államokban - Alabama, Miami - havazik. Vancouver-ben nyárias az idő. Enyhe gubanc, hogy az utóbbi városban kezdődik el holnap a téli olimpia.

A metrón ritka gusztustalan reklám egy bőrgyógyászról: Doctor Zizmor. Hihetetlenül rámenős, de ez errefelé roppant hatékony lehet. Benne van minden, amit meggyőzés-technikából oktatni szoktak. Errefelé az emberek ugyanis nem cinikusak, tényleg elhiszik, hogy valaki pusztán jóságból és önzetlenségből akarja eltávolítani a többi ember bőrbetegségeit. (Wiley missziója jut eszembe, Obviousman egyik záró mondata: “Help Obviousman in his quest to wake up America... be cynical”.)

Véletlen volt, de ezzel a bőrgyógyásszal belenyúltam rendesen a helyi folklórba. Ugyanis van neki oldala a wikipédián. Ezen felbuzdulva kicsit tovább nyomoztam - és úgy látszik, komoly mémet fogtam.

The fact that most New Yorkers recognize Dr. Zizmor but he remains all but unknown outside of the New York area makes him somewhat of a cultural touchstone for a city whose quirks and idiosyncrasies have often been appropriated by the larger American culture. For example, during her 2000 run for U.S. Senate from New York, the The New Yorker proposed that Hillary Clinton, who had never lived in New York, be required to prove her connection to the state by taking a quiz that only New Yorkers would be able to pass. One of their suggested questions was, “Who is Dr. Zizmor?”

Látod, megéri ezt a blogot olvasni. Mostantól már te is sokkal nagyobb eséllyel indulhatsz New York szenátorának címéért.

(Ha esetleg gondot okoz az angol, röviden összefoglalom. Amikor Hillary Clinton new york-i szenátor akart lenni, annak ellenére, hogy sohasem lakott a városban, a The New Yorker összeállított számára egy tesztet, abból a célból, hogy meggyőződjenek, ismeri-e egyáltalán a város életét. Ebben a tesztben az egyik kérdés volt az, hogy ki is az a Doktor Zizmor? Aki akár csak egyszer is utazott a new york-i metrón, az tudta.)

Megegyeztünk, hogy először a kötelesség, utána a szórakozás. Így a B&H-ban kezdtünk, ahol gazdagabb lettem egy objektívvel és egy tripoddal, Nej pedig egy bolondbiztos kompakt géppel. Így most már neki sem kell unatkoznia, amíg a fényképezőgéppel vacakolok.

Immár egy sokkal komolyabb felszereléssel vágtam neki a városnak. Mostantól, ha azt látjátok, hogy a felhőkarcolók a végtelenben találkoznak, akkor ne arra gondoljatok, hogy erre járt Bolyai János és elgörbítette a teret - hanem a nagylátószögű objektív próbálja belezsúfolni egy képbe az összes látnivalót.

A zsákmánnyal hazamentünk, rituálisan magunkévá tettük, még ittam egy sört aztán irány a downtown.

Wall street. Végre meg tudtam mutatni Nejnek, miért nem akarok itt dolgozni.

Egy régebbi idézet a blogból:

2007 április 6

Ma kaptam emailben egy állásajánlatot. Egy bizonyos D.E. Shaw csoport keres mindenféle magasan kvalifikált szakembereket. Én mint MVP kerültem a látókörükbe.

Ez egy tőzsdei informatikát üzemeltető cég. A telephely, ahová mindennap be kellene járnom, a Wall Street.

Nos, fiúk, rossz hírem van: egyrészt a repülőút sem volt olyan kellemes, hogy mindennap megtegyem, másfelől meg a Wall Street sem lopta be magát a szívembe: kissé szűk és embertelen.

ps. Mekkora marhák már. Meg se nézik, mi az állandó lakhelye az embernek, csak küldik a sablon ajánlatot.

Nyilván megnéztük a bikát is... már amennyire lehetett. Tekintve, hogy ideális kirándulóidő van (ezerrel süt a nap, nem túl erős a szél és olyan 0 fok körül lehet), elég nagy a tömeg mindenhol. A bikának a tökét például egymásnak adogatják a fülig érő szájjal vigyorgó nők, persze mindegyiket le kellett a társaknak fényképezni.

Utána átsétáltunk a a Battery parkba. Megnéztük messziről a Szabadság szobrot meg az Ellis szigetet. (Átmenni, az egy nap.) Parti sétány a Hudson mellett, egészen a Ground Zeroig. Leellenőriztük, hogyan haladnak a WTC2.0-val. Már a kerítés fölött van pár méterrel az építmény.

Innét a kínai negyedbe mentünk. Az első olyan étterembe beültünk, ahol zömében ferdeszeműek kajáltak. Olyan ritka a lehetőség autentikus kaját enni, akkor meg már figyeljünk a részletekre. Nej alapos böngészgetés után rendelt valamit. Összességében finom volt, bár minden egyes alkalommal felsikoltott, amikor valami ismerős ízt talált. Nem volt sok. Én nem kockáztattam, maradtam a currys csirkénél, rizzsel. Hát... lehet, el kellett volna kérni a receptet és odaadni a munkahelyi menzán a szakácsnak, miszerint a currys csirke nem csak abból áll, hogy paprika helyett kurkumával készítjük a csirkepörköltet.

De nagyon jól esett a kancsó forró tea is (kínai zöld, cukor nélkül, egyszerűen imádom), amennyire át voltunk ekkor már fázva, szószerint az életet pumpálta vissza belénk. Ehhez képest jóval kevesebbet fizettünk, mint tegnap a Fridays-ben.

- Te, ebben az étteremben még bőven van kiaknázatlan potenciál - közölte az utcán Nej.

- Mivan? - kaptam fel a fejem, mert éppen elbambultam és ki volt kapcsolva a bullshitértelmező áramköröm.

- Jöhetnénk ide holnap is ebédelni - fordította le a Kedves.

- Ja, persze.

Utána még mentünk egy kört a főutcán, aztán az autentikus Mott utcában is. Embertelen mennyiségű tengeri bizbasz, de ez még nem is volt olyan durva, mert ilyeneket már láttam. A durva a gombaárus volt, ahol szárított tengeri uborkától kezdve dohánnyal töltött indiánfaszig volt minden extrém cucc. (Majdnem azt írtam, hogy kaja. Bár lehet, hogy a ferdeszeműek még ezeket is képesek megenni.)

Benéztünk ajándékboltokba is. Találtunk például egy válltáskát a lányomnak. Csak éppen ár nem volt rajta. Nej megkérdezte, közben én is mondtam neki valamit... az öreg kínai meg egyből kapcsolt.

- Óccó... - motyogta.

Vazzeg. A bácsika egy mondatból levette, hogy magyarok vagyunk és tudta is a pontos kifejezést a nyelvünkön.

A szomszédban nekem is megvolt a nagy vásárlásom. Vettem egy Benjamin Franklint ábrázoló hűtőmágnest. Egyébként is imádom az öreget, de ez egy olyan furcsa hűtőmágnes, melynek egyik végén sörnyitó van. Annyira praktikus, hogy egyszerűen nem értem, hogyan gyárthatnak manapság sörbontót mágnes nélkül? Most csak egyszerűen magam mögé dobom az öreg Benjamint és már tapad is fel a vasajtóra.

A kínai negyed után volt egy nagy futásunk a Brooklyn-hídra. A naplementét akartuk elkapni ott - és már messziről látszott, hogy kábé tíz percen fog múlni a siker. Jó nagy futás volt... de végül csak sikerült.

A blogolásban pont az a kellemetlen, hogy ha történik valami bizarr, akkor azt remekül lehet fanyarul kommentelni - de ha történik valami felemelő, akkor ahhoz nem igazán lehet megtalálni a megfelelő kifejezéseket. Nekem legalábbis nem megy. Így maradjunk csak annyiban, hogy fenséges volt: ha jó messzire bementünk a hídra, akkor láthattuk, ahogy lemegy a nap - mely egyébként a partról már nem látszik, mert a felhőkarcoló blokk eltakarja - és a blokk melletti részt (Szabadság szobor, Ellis-sziget, a két folyó közös torkolata) gyönyörű színekbe öltözteti. Aztán ahogy ezek a színek sötétednek, úgy gyulladnak fel a felhőkarcolók lámpái, míg végül már csak a lámpa-milliárd marad. Ezt leírni nem lehet, egyszer végig kell nézni.

Kábé egy órát töltöttünk a hídon, kínai zöld tea ide vagy oda, elég rendesen átfáztunk. Nem is húztuk az időt, metróval haza, illetve még boltba. Részemről egy újabb sixpacker, meg mogyoró. Mustáros. Imádom a mogyorós perverziókat.

Felmentünk, elpilledtünk. Én nekiálltam blogolni.

- Kérsz gyümölcsöt? - kérdezte Nej.

- Mi vagyok én, csimpánz? - utaltam finoman arra, hogy én a továbbiakban elleszek a mustáros mogyoró, a vörös sör és a netbook társaságában.

A sarokból pár perc múlva felhangzó diszkrét horkolást beleegyezésnek vettem.

Central Park

2010.02.13; szombat

Tegnap este hasonfekve aludtam el. A fejem a párnámon nyugodott, két kinyújtott kezemben pedig a fényképezőgépet tartottam. Éppen a napi képeket néztem volna át, amikor fejbekólintott az álommanó.

A korai elalvás miatt korán is keltünk. Mára úgy terveztük, hogy rendelünk egy 24 órás internetet, mert holnap Washington, aztán kell az időjárás is, meg a vasúti menetrend is. Csak aztán az internettel kicsit hülyén jártunk: elméletileg rá kellett volna csatlakoznunk, feljön egy weblap, ott fizetünk, aztán hajrá. Nos, az első próbálkozásnál feljött vagy 30 access point. Elkezdtem kiválasztani a jelszó nélkülieket - és a második rá is tett a netre. Ingyen. Igaz, borzasztóan gyenge volt a jel, szaggatott is, lassú is volt - de működött.

Kész szerencse, hogy New Yorkban egymásba érnek az életterek. Olcsó bosszú a szomszédon a tegnap reggeli túl sok rádióért.

Aztán Washington. Az internet erejével fölszerelkezve is csak annyit lehetett megállapítani, hogy hát, izé. Vagy járható, vagy sem. Jegyet mindenesetre lehetett vásárolni, ergo a vonatok valószínűleg közlekednek. Viszont borzasztó drágán. Én olyan 25e forint körülire emlékeztem, ehhez képest a legolcsóbb retúrjegy is 180 dollár volt, ez mostani árfolyamon közel 40e forint. Kettőnknek 80e. Mindez a bizonytalanba.

Inkább nem vállaltuk be. Utána viszont kavarhattam, hogy milyen egész napos programmal egészítsük ki a new york-i csavargást. Szerencsére net már volt.

A sok tervezgetés elvitte az időt, kicsit későn is indultunk neki. Mára a Central Park lett előirányozva. Mivel mindketten gyalogmániások vagyunk, úgy gondoltuk, végigsétáljuk. 8 km oda, 8 vissza. Sima egy nap. Aztán, mivel egyikünk sem született eszkimónak, félúton visszafordultunk. A Central Park New York hűtőszekrénye. A hó már mindenhol elolvadt - itt hegyekben állt. A szél akadálytalanul szaladgálhatott a fák között, és élt is vele.

De nem csak ez volt a baj. Először nem értettem, mi ez a tömeg - aztán Nej világosított fel, hogy szombat van. Annyian voltak a parkban, hogy ahol összeszűkült egy ösvény, sorba kellett állnunk. Hogy végképp tönkretegye a kedvemet, pont olyan idő volt, amelyikben szinte lehetetlen fényképezni. Borult, felhős idő, mindenfelé havas táj, a nap pedig - érezni lehetett - ezerrel sütött a felhők mögött. Ha a hóra figyelsz, minden sötét lesz, ha a tárgyra, akkor meg túlexponálod a havas részeket. Tré.

A kedvemet a Lennon emlékkörnél veszítettem végképp el. Korábban elterveztem, hogy a nagylátószögű objektívvel csinálok egy olyan képet, hogy a kör legyen a lábamnál, a háttérben pedig benne legyen a Dakota-ház. (Sima objektívvel esélyem sem lett volna.) Kis híján ezzel sem. Amikor odaértem, egy 5 fős társaság mórikálta magát: mindenki beállt a körbe egyszer, a többiek meg lefényképezték. Aztán már elindultak, amikor ketten visszamentek és elszarakodtak még egy kicsit. Egészen addig, amíg megjelent egy 50 fős iskolás csoport, körbeállták a kört és a tanár nekiállt elmesélni John Lennon életét. Azt hittem, felrobbanok. Jó öt percig voltak ott, ezalatt persze körben felgyűltek a kisebb-nagyobb csoportok. Ahogy elment az iskola, jöttek megint a beállós emberek. Ekkor már hangosan dühöngtem. Soha nem fogok rendesen odaférni.

Végül eljött egy pillanat, amikor éppen szabaddá vált a kör, ekkor nyomtam gyorsan egy képet - de olyan nem volt, mint a múltkor, amikor rajtunk kívül senki nem járt a környéken.

Igazából a Ramble részen kezdtünk el nevetgélni. Itt ugyanis roppant romantikus, roppant szűk ösvények tekeregtek dombra föl, dombra le - és sehol nem volt eltakarítva a jég. Én rögtön leszúrtam egy Rittbergert, majd nem sokkal később a másik is alig bírt meglógni. Természetesen amikor rövidíteni akartunk, akkor valójában hosszabbítottunk és amikor biztonsági kerülőt akartunk tenni, kiderült, hogy a jó nagy kerülő után ugyanoda jutottunk vissza. Folyamatosan a kerítésbe/korlátba kapaszkodva, centiről-centire araszolva. Jó volt.

Említsük még meg a szabadtéri büfét az Alice szobor környékén. Addigra már lépegető jégkockák voltunk. Csak valami forróra vágytunk. Kértünk kávét - erre nagy meglepetésre európai eszpresszót adtak. Szomorúan nézegettük a gyűszűnyi italt. Akkor vettem csak észre, hogy lehetett volna teát is kérnünk. De az igazán profik nem is ezzel éltek - mint utólag kifigyeltük - hanem öt dolcsiért vettek forró levest.

Aztán kisétáltunk a parkból - és kis híján leültünk a döbbenettől. Hihetetlen tömeg áramlott az utcákon. Gyorsan oda is mentünk, megnézni mi folyik itt: de semmi. Csak mentek az emberek. Megvontuk a vállunkat, lementünk a metróhoz, irány Little Italy.

Ott ültünk le igazán a földre. Akkora tömeg volt az utakon, hogy lépni alig lehetett. Az autók se igazán tudtak haladni, akinek volt szirénája, az mind használta is. Elviselhetetlen tömeg, hangzavar. Pont az olasz negyedhez illő.

Félelmetes, milyen temperamentumok játszottak. Az éttermek előterme fűtött, a legtöbb előtérben ott figyel egy remeterák pincérforma alkalmazott, aki, ha látja, hogy bizonytalan ember sétál az utcán, kiugrik és berángatja a polgárt.

Mielőtt minket is berángattak volna, magunktól gyorsan bementünk egy ilyen helyre és ettünk egy elsőosztályú lasagna-t.

Utána folytatódott a döbbenet. Úgy kellett elverekednünk magunkat a metróig - oda pedig nem tudtunk bemenni. A lépcső tömve volt kifelé jövőkkel. Kész. Beszorultunk. Könyökkel harcolva jutottunk csak be, de esélyünk sem volt továbbjutni, mivel a new york-i szivarvágó kifelé is engedi az embereket, nem csak befelé. És mivel onnan nem kell jegy, a befelé menőnek nincs túl sok esélye.

Itt láttuk, hogyan megy be egy család egy jeggyel. Anyuka bement, kiadta a rácson. Apuka lehúzta és betolta a két gyereket a forgóba. Aztán ahogy átmentek, apuka még egyszer lehúzta a jegyet, amikor bement vele. Döbbenetes. Annyira amatőrök lennének az MTA-nál, hogy engedik egymás után, egy percen belül háromszor ugyanazt a kódot? Vagy csak nincsenek felkészülve ilyen trükkös kuncsaftokra? Magyarországon nem sokáig élnének meg.

Hazafelé most a Trader Joe-hoz néztünk be. (Ez egy nagyon szimpatikus üzlet. Most gondold el, Kereskedő Józsi. De jók a szlogenjeik is. Régebben a következő plakát volt a falon: “- Anyu, ha nagy leszek, lehetek én is Trader Joe? - Igen, fiam, de ahhoz rengeteget kell még takarékoskodnod”. Most meg a következőt láttuk: “We can’t spell the value without ‘u’”. ) Egyébként pedig azt kell tudni róluk, hogy inkább a minőségre hajtanak és a bolt mellett van egy kis borkereskedésük is.

Na, ide mentünk be - de csak azért, hogy pánikszerűen kimeneküljünk. A pénztárig terjedő sor végeláthatatlanul tekeredett a polcok között.

Szombat délután - New York - katasztrófa.

Később jöttünk csak rá, hogy hosszú hétvége, háromnapos ünnep volt éppen a városban. Vasárnap Valentin nap, hétfőn meg President Day. Emiatt volt ennyire nyüzsgős a szombat.

Hazajöttünk, pihenés, szuszogás. Sör. Benjamin Franklin megdolgozik a pénzéért.

Este hétkor megint nekifutottunk a városnak. Times Square és környéke. Mondhatom, tökéletesen időzítettünk: szombat éjszaka, majdhogynem fesztiváli szintű tömeg, emelkedett hangulat. Ezen a csavargáson belül nem először kellett átértékelnem néhány helyszínt a három évvel ezelőttihez képest. Akkor lusta disznók voltunk és habár a fő látnivalókat láttuk, de magát a várost alig. Most viszont mindketten gyaloglunk - és azt kell mondjam, a városban sokkal több van, mint amit a múltkor - a metróból prérikutyaként ki-kidugva a fejünket - láttunk.

Kiélvezkedtük magunkat a fényparádéban, aztán este kilenckor hazamentünk.

Természetesen makacsul megint benéztünk Trader Joe-hoz. Most már kevesen voltak - és én szabadon engedhettem vágyaimat. Vettem egy üveg (ránézésre 1,2 liter körüli, de a fene sem ismeri ki magát itt a pintek és az ozok között) ‘Three Philosophers’ márkanevű sört. Ez egy belga tipusú barna jószág, 9,8%-os alkoholtartalommal, enyhe cseresznye beütéssel. Nagyon finom volt. És vettem végre egy sixpacker porter sört, méghozzá az egyik kedvencemet, a Sierra Nevada-t.

Határozottan jól kunkorodott ki a végére a nap. Pedig délelőtt a Central Parkban azt hittem, megint olyan lesz, amikor semmi sem sikerül.

Este megtaláltuk az asztalon a takinéni borítékját. Nyomtatott betűkkel rá volt írva, hogy ki a takarítónőnk, hogy az illető mindent megtesz azért, hogy jól érezzük magunkat, és ha úgy gondoljuk, tippeljünk. Illetve a nő nem bízta a véletlenre, a borítékra kézzel is ráírta, hogy ez a borravaló helye, legyek szíves, koncentráljak. Habár én nem kedvelem ezt a fajta rámenősséget, de valószínűleg a végén mégis kapni fog valamit. Eddig minden nap szépen összerakta a szobát, sőt, ma reggel a sörösüvegtesztet is jól vette. Ugyanis az történt, hogy az első napi sörfogyasztás üvegeit csak beszórtam a szekrény mögé, ahol a takinéni nem vette észre. A második nap estéjén szólt Nej, hogy itt minden nap van takarítás, nem kellene az összes sörösüveget az utolsó nap előbújtatni a rejtekhelyéről. Igaza volt - mint mindig - így előszedtem a két nap alatt összegyűlt 10 darab, durván háromdecis üveget és jól beletömtem az egy szem kukánkba. Nézett ki valahogy, na. De szó nélkül elvitték.

Mondjuk, úgy belegondoltam, ha a takinő ért is a sörökhöz, mit vigyoroghatott a kukák láttán. Első nap Budweiser. Könnyű, egyszerű és egy kicsit édes sör. Amerika Kőbányai Világosa. Aztán második nap már Samuel Adams, harmadik nap meg 3 Philosophers és Sierra Nevada Porter. Lehet, hogy ízlésfinomodásnak venné - pedig csak a megfelelő beszerzési helyek megtalálásáról volt szó.

East Side

2010.02.14; vasárnap

Egyre nehezebb valamilyen ütős kezdéssel indítani a napi bejegyzést. Rutinszerűen felkeltünk, megreggeliztünk, összekaptuk magunkat és reggel nyolckor már úton is voltunk. (Ez a jó az ilyen gyufásdoboz méretű szobákban. Itt nincs kedve lustálkodni az embernek.)

Mai sétaterep: a 42. utca és felfelé. Ilyen célpontokkal, hogy Times Square nappal, Grand Central pályaudvar, Chrysler palota, ENSZ székház, Szent Patrick székesegyház, Rockefeller Center és az igazi Broadway. (Maga a Broadway hosszában húzódik végig a szigeten. Amit mi Broadway-nek ismerünk, az csak egy kicsi szakasz, mely a Theater District részen megy át, gyakorlatilag a Times Square fölött.)

Két olyan gyönyörű épületet is érintettünk, melyeket agyonnyomtak a felhőkarcolók. Mind a Grand Central, mind a székesegyház gyönyörű, impozáns épületek lennének bárhol - itt viszont a felhőkarcolók magasföldszintjéig sem érnek fel.

Az ENSZ székház abszolút be volt zárva, nem mintha be akartunk volna menni. Sokkal izgalmasabb volt csavarogni a mellette lévő kis utcákban. Egy kis London, Manhattan szélén. A székesegyházban pont elkaptuk a vasárnapi misét. Érdekes volt látni az ír papi felszerelést: zöld és fehér. Ugyan nem értettem pontosan, mit mondott a pap, de a hajráfradi biztosan bele volt szőve.

Innen a fogyasztás templomába mentünk: a Rockefeller Center aljában volt egy NBC üzlet, gyakorlatilag mindent meg lehetett venni, ami a tévécsatorna kinálatába tartozott. Barna kapott Dr. House pólót és bot alakú tollat.

Egész nap tök nyugi volt - amíg el nem értünk a Broadway-ig. Ott megint tetőzött az őrület. Hogy mire árultak jegyet, azt nem tudom - de amilyen hosszú sor állt érte, nem lehetett hétköznapi.

Hazafelé még benéztünk egy Hershey áruházba, egy cipőboltba - így mindenkinek megvettünk mindent. A mai ebéddel vacakoltunk a legkevesebbet: egy ótvar önkiszolgáló pizzázó a szállás mellett. Alapvetően ez se volt rossz.

Ami félelmetes a városban: simán jöhetnek veled szemben teljesen elvadult különc fazonok - és senkinek még csak nem is rebben a szeme. Egy viking fejű - szakállas, szőke hosszú hajú - hapsi, felül leopárdmintás strech felsőben, alul cicanadrág, edzőcipő. De a különcség legjobban a kutyákon jön elő: gyakorlatilag nincs kutya pucéran. Mindegyikre adnak valami ruhát. Bulldog, narancssárga-fehér kötött pulóverben. Valami nagytestű dög terepszínű gyakorlóban. A lényeg, hogy a lyuk azért meglegyen hátul. (Pedig itt törvény tiltja a kutyaszar otthagyását, ki is van rendesen plakátolva. De szarnak rá.)

Egy szívmelengető látvány. Fekete turisták kérésére a rendőrjárőr egyik tagja tréfás pózba vágta magát, a másik pedig lefényképezte őt, és a csoportot.

A metrón egy nagyon jó kezdeményezés: Arts for Transit. Különböző művészek készítettek közlekedéssel kapcsolatos alkotásokat és ezeket rakták ki a szerelvényekre a reklámok közé. Hármat sikerült elcsípnünk, egyik jobb volt, mint a másik. Ugyan nem egy Doctor Zizmor, de hosszú percekig el lehetett nézni bármelyiket.

Még egy üde színfolt a metróról. Van egy stilizált ábra, mely valami tömegközlekedési viselkedést népszerűsítene. Az emberek ilyen legóforma árnyalakok. Az egyiken öltöny, nyakkendő. Hát, nem tudom, az alkotó mennyi időt tölthetett a metrón, de hogy én itt öltönyös embert egyet sem láttam, az fix.

Teljesen fura nappal, élőben nézni a kanadai téli olimpiát.

Délután egy kis csendes pihenő, aztán fel. Amilyen magasra csak lehet.

Pontosabban nem, mert a 102. emeletre már nem mentünk fel. Elég volt a 86. is.

Igen, Empire State Building.

Ráadásul jól el is csesztük. Délután kettőkor értünk haza, pihentünk háromnegyed négyig. A Brooklyn-hídnál kimértük, hogy az alkonyat 17.15-17.45 között veszi át a hatalmat, 18.00-tól már sötét van. Emlékeztem rá, hogy három évvel ezelőtt jó egy órát álltunk sorba, hogy feljussunk. Jó ötletnek tűnt délután négyre odaérni. Aztán két órán keresztül ácsingóztunk a végeláthatatlan sorban. De még így is csak perceken múlt. Az első képeinken látszik, hogy azok még alkonyban, az ún. sötétkék zónában készültek, a többiek viszont már sötétben.

Az egészben az a legbosszantóbb, hogy három évvel ezelőtt ugyanígy szoptuk meg. Csak akkor az nem fordult meg a fejünkben, hogy egy órát kell sorbaállnunk. Most meg a két óra csinált ki. De szószerint: két órán keresztül álldogálni a sűrű tömegben, ahol mindenkiről patakban csorgott a veríték (mindenki melegen öltözött, mivel fent kegyetlen idő várt ránk), de itt lent a tömeg fűtötte magát és a termet... volt egy kis oroszlánszag.

De fönt... hát ott a szél kis híján lefújta a fejemet. Felvettem a kapucnimat, összecsomagoltam magam abszolút tél- és viharállóvá... és csak így mertem kidugni a fejemet a rácson.

Félelmetes érzés lehet sasnak lenni.

Nem is bírtuk sokáig. Megnéztünk minden megnéznivalót, fényképeztünk is mint az őrültek, aztán megint sorbaálltunk. Immár lefelé. Utána még elmentem az állványért, mert azt a biztonsági ellenőrzésnél elkobozták. Mondjuk, már eleve a biztonsági ellenőrzés is kiverte a biztosítékot, a múltkor úgy emlékszem, nem volt - most meg végig kellett csinálni a reptéri procedúrát, övvel, kabáttal, ahogy kell. Aztán amikor értementem, akkor láttam, hogy nem unatkozott: amikor a securitys fazon kérdezte, mit szeretnék, és mondtam neki, hogy tripodot, elég sokat a kezembe adott, mire megjött az enyém. (Sajnos a többi sokkal vacakabb volt. ;)

Nem gyalogoltunk sokat, de a több, mint 3 óra álldogálás teljesen kifárasztott. Nem is cifráztuk, jöttünk haza. Persze, előtte bolt. Ahol most vadásztam egy marha nagy üveg bio cidert. Ugyanúgy jártam vele, mint a tegnapi cseresznyés sörrel: az első korty durván ütött, de a végére már kifejezetten megkedveltem.

Valakiben esetleg felmerülhetett a kérdés, hogyan lehet a szobában úgy sör, hogy hűtőszekrény, az aztán nincs. Nos, van egy ütött-kopott ablakpárkány, oda ki lehet rakni a dobozt. A művelet nem kicsit kockázatos, mivel a párkány nem csak göröngyös, de keskenyebb is, mint a doboz, az ablak nagyon nehezen nyílik (pontosabban húzható fel) - és akkor nem beszéltem még a szembeszomszédról, akinek annyira közel van az ablaka, hogy simán leemelheti az egészet. Vagy a madarakról, hiszen elég csak megbillenteni a dobozt és már repül is az egész öt emeletet lefelé.

Nem lehet hibázni a sör beszedésénél.

Greenwich Village, Museum of Natural History

2010.02.15; hétfő

Kettőt egy csapásra: tekintsük úgy, hogy a takarítónőnek az üvegbetét a borravaló.

Fürdőszoba, zuhanytekerő szelep. Egy nagy kallantyú, melyen kábé 50 foknyit lehet tekerni. (Mármint szögben.) Egy fok tekerés a langyos állapottól a piros nyilakkal jelzett meleg irányba: elviselhetetlenül hideg lesz és fordítva: egy fok tekerés a hideg felé és már forráz is a víz. Végülis meg lehet szokni... csak furcsa.

New York él, nyüzsög, éjjel-nappal mozgásban van. Láttam San Francisco-t, Los Angelest, hogy csak a nagyobb városokat említsem. Ezekhez képest Manhattan zsúfolt, koszos, az összes metróállomás Köki szintű (minusz orkok). De hihetetlen intenzív élet van a városban, elönt mindent a zsibongás.

Egy hatalmas jó pont a szállásnak: az egyedüli napilap, melyet tartanak a hallban, az az Onion. Na most, ha valami kicsit tájékozatlan ember ebből próbálja megismerni a körülötte lévő világot, nem kicsi kultúrsokk fogja tarkón vágni. Például a mai kamu(?) címlapsztori: tizenévesek mozgalmat hirdettek államokszerte, hogy mindenki küldje be egy megadott címre a fanszőrzetét. Ha együtt lesz a göndör cucc, kipróbálják, meg tudják-e vele tölteni az Empire State Buildinget. “Ez olyan romantikus!” - nyilatkozta az egyikük. És persze Red Meat.

Ma erőt vettünk magunkon. Alapvetően külföldön hanyagolni szoktuk a kultúrát, a táj, a városok, pont elég újat adnak, múzeumra már nincs idő.

Ma viszont kerítettünk. Természettudományi Múzeum.

Előtte még egy kis pótlás: Greenwich Village. Itt van nem messze tőlünk, de eddig még sohasem néztük meg, mert nincs benne híres épület. Hangulat viszont annál több. Azt mondják, bohém. Ha ez azt jelenti, hogy az összes szemetet a járdán és az út szélén görgeti a szél, akkor stimmel.

Egyébként tényleg aranyos, tényleg jópofa... de az a duma az itinerben, hogy az előkelő emberek körében egyre népszerűbb lakhely, az erősen marketingszagú.

Innen egyenesen északra, 5-6 megálló, a múzeumnak a metróban is van bejárata. Kicsit durva, hogy már a jegyvásárláskor el kell dönteni az egész napos stratégiát, de végül ez is összejött.

Odabent viszont eszetlen tömeg. Egyszerű hétfő délelőtt. Gondoltuk mi. Aztán kiderült, hogy President Day, jelentsen ez bármit is. Valószínűleg munkaszüneti nap. Ahány kezelhetetlen négyévesforma gyerek van a városban, azt mind ide hozták a szülei a mai napon. És hisztiznek, és útban vannak... van, ami nem érdekli, van, ami meg túlontúl érdekli őket. Katasztrófa.

Persze jó kérdés, hogy kiknek is van ez a múzeum, azaz ki akadályoz kit.

Egy biztos, azokat a szülőket, akik pár hónapos gyerekeket tologatnak a múzeumban, hátha ragad rájuk valami, simán oda lehetne adni tízóraira a barlangi medvének. Ráadásul ahogy haladunk felfelé a múzeumban, úgy nyűgösebbek is egyre a kölykök.

A múzeum tele van természeti népek műalkotásaival. Nem tudom nem észrevenni köztük a mintát: valamilyen formában mindegyiken rajta kell legyen a másodlagos nemi jellegre történő utalás. Úgy elképzelem, amint túrnak a régészek a gödörben, aztán az egyik felkiállt:

- Micsoda remek faragott istenszobrot találtam!

- Áll a farka?

- Igen.

- Szuper, akkor megy a new york-i múzeumba.

Láttunk emellett originál zanzásított koponyákat, illetve magát a pöcsorrú majmot.

Fél egykor elmentünk a helyi Imax-ba filmet nézni a Nagy-Tavakról. Előtte rohadt hosszú sor.

- Helyben vagyunk - jegyezte meg Nej.

De a jegyet már megvettük, így bebirkultunk.

Utána roppant jól esett volna egy kávé. De az összes büfé tele volt aprókölyökkel.

Fiatal pár Angliából. Előttünk próbálkoztak videofelvételt küldeni hazulra egy video-terminálról. Mögöttük álltam, mert utána mi is üzenni akartunk a kölyköknek. A csajszi megnyomta a gombot, majd a kamera-választó menüben elmondta a teljes üzenetet. Aztán vártak, mi történik. A hapsi egy idő után megnyomta a cancel gombot. Erre a csajszi csúnyán nézett rá, újra elindította a programot, újra elmondta a teljes szöveget a kameraválasztó menüben, majd kiválasztotta az alsó kamerát. (Ahol csak a hasuk látszott, tekintve, hogy azt a gyerekeknek tartották fenn.) Ekkor kezdett visszaszámolni a csapó. Bambán nézték, majd leesett nekik, hogy a nullától lehet mondani a szöveget. A csaj makacsul elmondta harmadszor is. Utána pedig visszanézték, hogy megy a szöveg és csak a hasuk látszik a felvételen. Ekkor már véresre haraptam a szám szélét, mert egyébként vinnyogva röhögtem volna. Újabb nekifutás. Csajszi megint elmondta a teljes szöveget a kameraválasztó menüben, aztán immár a felső kamera kiválasztása után kapcsolt, hogy ja tényleg, csak most lehet mondani - így elmondta ötödjére is. De elkészült végre a felvétel, beszenvedték a címet is, majd ellibbentek. Legalább a leányzó hátraszólt a végén, hogy sorry.

Délután öt körül jöttünk ki. Két programpont volt még hátra: a Pajszer Flatiron ház és valami vacsora valahol. Ha már ebédelni nem tudtunk, mert nem csak a büfé, de az étterem is tele volt aprókölykökkel.

A Flatiron egyébként 4 metróállomásra lett volna... ha utolsó nap nem tévedünk el a metrón. De sikerült. Felszálltunk egy ismeretlen narancssárga járatra, aztán lepattantunk róla, mert egy ideig csökkentek az utcák számai,

Manhattan egy hosszú és relatíve keskeny sziget. A keresztutcák számozva vannak, a számozás délen indul és felfelé emelkedik.

aztán meg nőni kezdtek, később térképen megnéztük, mi is volt ez, aholis kiderült, hogy minden oké, csak a szerelvény tekereg, ergo mehetünk tovább vele, illetve mehetnénk, de a következő szerelvény az istennek sem jött, majd miután megérkezett és felszálltunk rá, kiderült, hogy ez spec gyorsjárat, azaz tényleg odavisz, ahová menni szeretnénk, csak épp pont ott nem állt meg, cserébe megállt két térképpel lentebb, ahol kis híján visszaszálltunk az ellenkező vonatra, de még idejében észrevettük, hogy habár ennek más a jele, de ez is gyorsjárat. Így vártunk még egy kicsit, mire megjött az a lassújárat, amely végre megállt azon az állomáson, amelyiken egyébként naponta ötször meg szoktunk állni, de a sárga járattal és nem a narancssárgával. Feljöttünk - és a szokásos csapdahelyzetbe kerültünk: mindent tudtunk, csak az irányt nem. Ugyanis az egymástól 180 fokkal eltérő két variáció bármelyike jó lehetett. A térkép ilyenkor nem segít, és kedvenc tájékozódási pontunk, az Empire State Building is éppen nem ért rá. Végül az mentette meg a helyzetet, hogy visszamentem a metróállomásra és észrevettem, hogy a feljárathoz kiírták, hogy az utca déli, meg északi oldala. (Megjegyzem, nem szokták.) Innentől kiesett a rossz változat, sétáltunk két sarkot és meg is lett a ház.

Onnan meg sétáltunk tíz percet és otthon is voltunk.

Union Square:

- Nézd már, milyen szobor! Szmeagol?

Közelebb mentünk.

- Ja nem, Gandhi.

A búcsúvacsorát ugyanabban a lepukkant pizzázóban költöttük el, ahol tegnap is kajáltunk. Egyszerűen nem volt kedvünk keresgetni, próbálgatni. Hulla fáradtak voltunk. Utána még benéztünk a borboltba. (Trader Joe.) Ugyan az a bor nem volt, amit kerestem, de ez se lesz rossz. (Trader Joe márkanév alá cimkézve egy Napa-völgyi Zinfandel.) Döbbenet: két magyar bor is volt a polcokon. Sajnálatosan mindkettő iszonyú gagyi. (Egy üveg borkombinátos egri bikavér és egy szekszárdi borkombinátos fehér vacak.)

Este még pakolás, a maradék sörök kultikus elfogyasztása, érzékeny búcsú. Én borzasztó hajnalban megyek egy istenhátamögötti reptérre, Nej pedig este utazik haza.

Írom a szöveget, közben folyamatosan megy a tévében az olimpia. Éppen reklám van... és magyar szöveg csapja meg a fülemet: - Lássuk, mi a baj? - kérdi az orvos a pácienstől, majd rögtön utána megismétli néhány más világnyelven is. Hmm?

Seattle

2010.02.16; kedd

Ma váltak külön útjaink. Otthagytam Nejt a szálláson. Mindketten erősen reméljük, hogy már ki van fizetve. (Nyomorult Citibank, ilyenkor bezzeg nem küld sms-t.)

Amikor átnéztem az utazást, látszott, hogy a mai nap lesz a szűk kereszmetszet. Egyedül megyek tovább. Nem a JFK-ról, de még csak nem is New Yorkból, sőt, még csak nem is ebből az államból, hanem egy istenhátamögötti (Newark, New Jersey) repülőtérről. Hajnali 7.30-kor.

Megnéztem, hogyan lehet egyáltalán kimenni a repülőtérre tömegközlekedéssel. Sehogy. Habár csak a Hudson túlsó partja, de másik város, se busz, se metró nem visz arra. Szerencsére találtam egy részletes oldalt. A szerző szerint a két legjobb tipp: vonattal, vagy limóval. Az első a leggyorsabb, a második a legvagányabb - és csak alig kerül többe, mint a taxi. Nézzük, vonat: a szürke metróval elmegyek a Union Square-ig (csomaggal azért már messze van gyalog), onnan sárga metróval a 34. utcáig, ott megkeresem a Penn Stationt, kivariálom, honnan indul olyan vonat, mely megáll Newark állomáson, jegyvásárlás, vonatozás, Newarkban az Aitrain megkeresése, utazás a repülőtérre, terminálkeresés. Én szeretem a kalandokat, de mindez hajnalra időzítve, durva egy kicsit.

Taxi. Bízva abban, hogy reggel 5-kor még nincsenek dugók.

A reciről 4.40-kor szóltak fel, szerencsére éppen elkészültem. Érzékeny búcsú Nejtől, megigérve, hogy odalent még rákérdezek a fizetésre.

A fenéket. Leértem, elkapták a csomagjaimat, alig győztem utánarohanni a taxihoz.

5.10-kor már kint voltam a terminálnál. Igaz, rohadt drágán, borravalóval együtt 72 dollárba fájt. (Ennyiért vitt volna le a vonat Washingtonba.) De jelen esetben ez volt az optimális megoldás.

Alaska Airline. Hihetetlen fapad. Alig találtam meg őket, a monitor, mely az induló gépeket mutatja, el volt dugva a check-in állomás mögé. Egyébként pedig egy járatot indítanak egy nap, pont ezt.

A check-in-nél aztán volt egy kis probléma. Egy motyogni is alig tudó bácsika váltig ragaszkodott hozzá, hogy kézipoggyászában vigye fel kedvenc motorosfűrészét.

Volt mellettünk egy másik ablak, az volt ráírva, hogy first class + MVP. Gondoltam, belengetem a Microsoft kártyámat, hátha. Mire végiggondoltam, felismertek, mert integetett a hapi, hogy menjek oda. Gondolom, keresték az alternatív megoldásokat, mert az öreg krapek még mindig a láncfűrészét lengette.

Aztán a check-in administrator mindenáron el akarta kérni a bankkártyámat, mondván, hogy a vak is látja, poggyászom van. Én meg vadul nem adtam oda neki, mondván, hogy nem volt szó különdíjról. Már éppen készültem arra, hogy a hátizsákot begyömöszölöm a kisbőröndbe és tojok erre a kopasz pacákra, amikor végre feltűnt neki, hogy láncutazásra szóló e-ticketem van, amelyikben ki lett fizetve a poggyász is. Végig. Nagy boldogan ideadta a jegyet - én meg visszaadtam neki. Hogy folyosó mellé kérek. (Emlékszünk, ugye, erre a gépre nem tudtunk helyet foglalni, sem az utazási irodával, sem a Delta Airlines-szal, sem a ferihegyi személyzettel.) Rosszkedv suhant át az ábrázatán, mely ott is maradt. Végül adott egy ablak melletti jegyet. Megegyeztünk.

Minden cirkusz ellenére 5.50-kor már bent voltam a kapunál. Rajtam kívül még senki nem ült a váróban, csak a láncfűrészes gyilkos. Most is itt harákol mellettem, miközben kávét kortyolgatva írok. Óvatosan méregetjük egymást.

Pont Nejnek írtam egy smst, amikor valaki elkezdte szavalni a Háború és Békét. Mire befejeztem, akkor vettem észre, hogy ez az én kis kopaszom volt, márpedig akkor ez az üzenet nekem is szólt. De még van egy óra a gép indulásáig... már most be akar szállítani?

Eh, mindegy, csak a láncfűrészes faszit kell figyelnem és vele menni.

Legutolsó sor, ablak mellett. Közvetlenül a Hisztiző Kisgyereknél. Már felszállás előtt elkezdte, és makacsul kitartott 7 órán keresztül. Hihetetlen, mi tüdők vannak ebben az országban.

Ablak mellett ülök, bőven világosban. Gyönyörűen láthatnám New Yorkot... ha nem lenne betonkeménységű köd és nem szakadna a hó. Alig várom már a nyarat Seattle-ben.

A repülőgépen fejeztem be a Dali könyvet. Furcsa szimbiózis volt olvasni a szerző látomásos, paranoiás rohamait, közben meg emlékezni a tegnapi múzeum ősi, erotikus töltetű szobraira.

Meglepően hamar érkeztünk meg. 10.15, 11.00 helyett. (Ez persze ne vezessen félre senkit, a repülési időhöz hozzá kell adni a 3 óra időeltolódást is.)

De később sikerült elcsesznem ezt a talált időt.

Ugyanis idén teljesen máshová rakták át mind a rendezvényt, mind a szállást. Azaz hiába tudtam, hogy honnan indul a belvárosba a shuttle, mely tíz dollárért visz be - idén egy külvárosban - Bellevue - laktunk.

Tébláboltam, meg megkérdeztem egy sofőrt. Vonogatta a vállát. Visszamentem a repülőtérre, megkérdeztem egy shuttle pénztáros nőt. Elmagyarázta, hol találok megfelelő járatot. Elindultam. Sporthasonlattal élve, nagyjából úgy képzeld el, hogy ott állsz a lelátó földszintjén a célvonalnál, felmész két emeletet, utána lejösz egyet, majd átmész egy lengőfolyosón a túloldalra, lemész egyet... majd próbálod értelmezni azt a fogalmat, hogy “ott, hátul”. Ami ugye meglehetősen sokat jelenthet. Én elmentem - a sporthasonlatnál maradva - a 100 méteres futás startvonalához. Mindenféle kisbuszok jártak, teljesen összevissza. Hol megálltak, hol nem. A legelkeserítőbb az volt, hogy egy csomó ember álldogált a megállókban és mindenki tudta, melyik - csak reklámmal jelzett - buszra kell szállnia. A kiírás az volt, hogy courtesy vehicles, ami szabad fordításban annyit tesz, hogy önkéntes járművek. Ez viszont marhaság.

Visszasétáltam a lelátóra, hátha lesz értelmesebb megoldás. Elkaptam egy banyát, Information táblával a nyakában. Elmondtam a bánatomat, kurvára nem értette. Állandóan azt hajtogatta, melyik légitársaság. Szerintem meg tökmindegy. Végül addig erősködött, amíg megmondtam neki, onnantól meg állandóan az Alaska Air terminálhoz akart zavarni.

Gyorsan otthagytam a szoftverhibás öregasszonyt. Kimentem megint a megállóba, megkérdeztem egy sofőrt, aki nem tudta a választ, de előrángatta ugyanazt a nőt, aki már korábban is elküldött a fenébe. Most elküldött még egyszer. Gondoltam, ha ennyire biztosra mondja, csak lesz benne valami. Kettőt fel, egyet le, lengőfolyosó, egyet le, végül most továbbmentem, egészen a kétszáz méteres rajtig.

De itt sem lettem okosabb. Néztem, néztem a kisbuszokat és kurvára nem értettem az egészet. Odamentem az egyikhez, kezdtem volna mondani, hová mennék, de ahogy meghallotta a hotel szót, közölte, hogy ő hotelekhez nem megy. Odamentem egy másikhoz, de az meg csak autóbérlős parkolókhoz ment. Végül láttam egyet, amelyikre rá volt írva, hogy Hilton. Habár én a Hyatt-be mentem volna, de megkérdeztem a sofőrt, árulja már el, mi a fasz van itt? Elárulta. A Hyatt-nek nincs saját shuttle járata és mivel az enyém annyira kint van a városból, a legegyszerűbb, ha taxit fogok. Fasza. Aznap már volt egy 14500 forintos taxim, hiányzott ám hozzá nagyon még egy ilyen összeg.

De más lehetőség nem volt, elindultam a taxiállomás felé. És ekkor találtam meg véletlenül, a sok bérautó parkoló között, a Shuttle Express szolgálatot, melyről a banya magyarázott. A sporthasonlatnál maradva, nagyjából azon a ponton, ahonnan a gerelyeket szokták hajigálni.

Itt már csak egy félórát kellett várnom, mire a mikrobusz tele lett, aztán még körbeautókáztuk a várost, végül fél kettő körül már a szállodában voltam. Három óra harminc perc, a leszállástól. Mindez húsz dollárért.

Seattle egész szép, amikor süt a nap. De azért az évi két napért nem érdemes itt élni.

Szobatárs, Netacademia, Fanta.

Ja nem, sör. Ezzel el is ment az idő az esti rendezvényig.

Marci átjött és kereste a hátteret a videóbeszámolóhoz a szobánkban. Végül boldogan távozott az állvánnyal. Most már nem kell senkinek sem tartania a kamerát, amíg beszél. Határ a csillagos ég.

Welcome drink. Ráértem. Tíz perccel előtte leültem a zárt bejárat elé. Amikor nyitottak, egyből bementem. Már vagy harmincan ittak bent. Lehet, hogy ők még tavalyról maradtak itt?

Odabent jutott csak eszembe, hogy egész nap azt a brownies-t ettem, melyet Newarkban kaptam be a kávé mellé. Hamburger jellegű szendvicsek. Kettőt kimentettem. Harapás. Lazacos. Másik szenyó. Harapás. Rántott halas. Ekkor kezdtem bepánikolni. Végül hosszas bolyongás után találtam böcsületes marhahúsos példányt is. Ezek fogytak el a leghamarabb. A végén már egész komoly expedíciók folytak értük.

Néhány pohár vörösbor, egy gyors találkozó a többiekkel, aztán szunya. Újabb 3 óra időeltolódás.

Redmond

2010.02.17; szerda

Abban a szállóban van az összes rendezvény, amelyikben lakunk. Szerencsés véletlen. Akár fürdőköntösben is lemehetnék. Ha nem állna hozzá hülyén a magasszárú túrabakancs. (Igen, fürdőköpeny. Öt csillag, barátom, öt csillag.)

Marci videóját leszedték a youtube-ról. Azaz valaki figyeli és képes egy 10 perces magyar videót végignézni, majd leszedetni. Marci utánajárt: az volt az ok, hogy az egyik videobejátszásban szerepelt Steve Ballmer feje. Az, amelyikről két évvel ezelőtt vagy 110 képet csináltam.

Reggeli. Most először van hash brown. (Az itteni rántottát nem szeretem, valahogy nincs benne lélek. Olyan az állaga, mint egy darab poliuretán szivacsé, íze nulla.) És idén a kolbász is alig édes. Vagy csak én kezdem megszokni.

A gyümölcsök viszont határozottan csalódást keltőek. Pár hónapja már gyümölcsalapú reggeliket nyomok, gondoltam, majd itt aztán lesz nagy dorbézolás. De nem. A papaya ízetlen, hasonlóképpen a sárgadinnye is. A pucolt narancsban sok a túlerjedt, az epret nagyon aprószeműre vágták össze, és egyébként az is ízetlen. Egyedül az ananász működik, de az meg nincs mindegyik reggel. Maradt a kolbász, a hash brown és a tabasco szósz.

Hash brown: reszelt krumpli, közepesen összesütve. Nem áll össze úgy, mint a tócsi, ízre is inkább édes, mint hagymás, de kolbásszal, főtt tojással egészen ehető.

Ruházatok:

- Hawai rövidnadrág és ing. (Igen, pálmafás.)

- Klottgatyás kövér pacák, a hasa kitüremkedik a póló alól.

- Teljesen normálisnak tűnő fazon, mezítláb (Seattle, február.)

Egyébként pedig geekparádé.

A szervezés csodája ismét betette a lábát. 9 előtt pár perccel ért ki a busz a campusba. Ahol meglepetten tapasztaltam, hogy nem a jól ismert környezetbe kerültünk, hanem valami olyan szinten ki a rák farkára, hogy még a térkép alapján sem tudtam, hol vagyunk. Egy ún. transportation hub részen tettek ki minket, ahonnan csillag alakban mentek tovább a shuttle járatok a kisebb épületek felé. Ehhez persze tudni kellett volna az épület számát.

Előzmény: van egy regisztrációs oldal, ott lehetett kiválasztani, hogy milyen előadásokra megyek be. Ezekhez a terem- illetve épületszámok még nem jelentek meg, amikor kiutaztunk New York-ba. Ott, amilyen béna, lopott netünk volt, meg se próbáltam belépni. Tegnap este meg elfelejtettem. Bár különösebben nem is izgatott a dolog, biztos voltam benne, hogy - ahogy eddig is szokott lenni - a busz a központi épületnél tesz le, ott meg lesz egy eligazító tábla.

Ennek egyenes következménye volt, hogy ott álltam a téren, mindenfelé emberek siettek, nekem meg fogalmam sem volt, melyik buszra kell felszállnom. Az irányítóktól hiába is kérdeztem volna, ők azt sem tudták, milyen csoportok vannak.

Elsétáltam a regisztráció irányába. Egy épület, bent ült egy zavart leányzó egy hevenyészett íróasztalnál. Az előttem állók kérdései alapján látszott, hogy a leányzónak még az épületekkel is gondjai voltak, nemhogy a csoportokkal.

Oké, wifi. Elméletileg mindenkinek van jelszava.

Lemálháztam, netbook elő. Sokadjára el is találtam mindent, rajta voltam a neten. (Nem is gondoltam, ez később milyen kemény feladat lesz.) De mi az oldal címe? Oké, szerepelt benne az mvp, a summit, meg a 2010... de milyen sorrendben, hány darabban? Jó, előbányásztam a postafiókomból a meghívó levelet, abban benne volt. Usernév, jelszó. A francba. Arra emlékeztem, hogy nem a szokásos... de mi is lehet? Szerencsére fel van telepítve a gépre a jelszótároló alkalmazásom, emlékszem, beleírtam. Nos, alkalmazás van, de a nagy kapkodásban elfelejtettem felmásolni magát az adatbázist. A francos francba. Sokadik kattogtatás után előjött egy jelszóemlékeztő küldés. De vajon milyen emailcímet adtam meg? A munkahelyit? Az azóta megszűntetett externetest? És egyáltalán, mi a usernevem?

Végül kipróbáltam egymás után vagy tíz variációt.

Na, ez meghatotta őket, mert küldtek egy levelet, hogy resetelték a jelszavamat. Szerencsére elküldték az újat is, így már be tudtam lépni. Meglett az épület és a szoba.

Vissza a transportation hubhoz. Felszálltam a megfelelő buszra, utaztunk vagy félórát. Tényleg a rák farka. Viszont ismerős helyre vittek, az Exchange épületben leszünk. (Ekkor kattant be helyére a térkép, állt össze, hogy hol is vagyunk. A Transportation Hub került át a Company Store mellé, mely az eddigi helyszínhez képest tényleg a világvégén volt.) Bejáratnál vizsgálat, papír kitöltése - ki vagyok, mit akarok, ááá - aztán egy kisérő csaj levitt a pincébe, ahol az előadóterem van. Huh. Nem volt egyszerű.

Mondanom sem kell, már nem az Exchange 2010 a téma, hanem az SP1. Erről nem is írnék több szót, a végén még engem is főbelőnek, mint Marcit. A DAG újdonságairól már így is lemaradtam.

Ekkor jött az internet rodeó. A guest wifi ugyanis nem érhető el egyből, előtte egy weblapon autentikálni kell. Na, ez az oldal megfeküdt a terheléstől. Aki egyszer kijutott a nyílt netre, az már tudott videót is nézni, de kijutni... nekem legalább egy óra volt, vagy 10-15 újraindítással és az IE alapértelmezett böngészőre állításával.

Utána egy csajszi Mythbuster stílusban verte a fejünkbe, hogy miket kell mondani, hogyha az Exchange kellemetlen tulajdonságairól faggatnak. Háát... a backup részt továbbra is csak kerülgették, mint macska a forró kását.

Elkezdett égni a gyomrom. A hash brown bosszúja? A kolbász? A süti? A túlérett narancs? Azt hiszem, mégiscsak az a fél liter kávé lesz a bűnös. Majd az ebéd megoldja. Aztán ahogy megkóstoltam, csak ingattam a fejemet. Valami csirke alapú volt, de tele olyan dolgokkal, amelyeket én általában nem eszek. Legalábbis józanul.

Ebéd után egy szenzációsan jó előadás. Ráadásul bátran írhatok is róla, egyszerűen semmi olyasmi nem hangzott el, ami NDA alá esne.

Egy senior architect pacák jött ki és elmesélte, hogyan kell idegen rendszerekről Exchange-re migrálni. Úgy állt hozzá, hogy technológiáról egy szót sem szólt (jó szakemberek vagytok, azt a részét úgyis tudjátok) - ellenben minden másról igen. Komolyan, valahogy így képzelem el a senior szakembert. A technológiát gyűrjék a fiatalok, nekik még friss az agyuk - a senior pedig tele van tapasztalattal, ismeri a dörgést.

Kezdtük ott, hogy a migráció elsősorban nem technológiai projekt. A kutyát sem érdekli, milyen bravúrosan mozgattuk át a postafiók-tartalmakat. A projekt sikeressége a felhasználói élményen múlik. Mennyi ideig esett ki a szolgáltatás? Mennyire állnak kézre az új eszközök? Megtalálják az új rendszerben a régi megszokott funkciókat?

Volt egy lista, ez a negyedik ponttól így nézett ki:

- Teszt

- Teszt

- Teszt

- Kommunikáció

- Kommunikáció

- Kommunikáció

Aztán néhány egyéb pont (a technikai varázslások), majd

- Oktatás

- Oktatás

- Oktatás

De olyan szinten, hogy a felhasználók erősen hajlamosak ellógni az oktatást, tehát legyen pogácsa és kávé. Az ilyesmi mágnesként vonzza az embereket.

Meg kapjon mindenki egy laminált papírlapot az új rendszer leggyakoribb beállításaival.

És ezeken kívül még rengeteg gondolatébresztő, hogyan is kell egy ilyen projektet végigcsinálni, hogy az ügyfél elégedett legyen. (A kedvencem az a rész volt, hogy a végén rendezzünk egy partit a kulcsszereplőkkel, beleértve a véleményformáló power usereket is.)

Ja, és a pacákon már ott látszott a seniorság, hogy fullra bemikrofonozva is tudott úgy dobozos kólát inni előadás közben, hogy semmi zavaró hang sem hallatszott.

Utána még egy nagyon jó előadás: hogyan épül fel a Microsoft saját levelezőrendszere. (Az gondolom nem újdonság, hogy az MS pár éve intenzíven dogfood-ol, azaz már kibocsátás előtt áttérnek a saját rendszereiben is az új termékekre.)

Hát, mit is mondjak? Leginkább semmit. Mert ez tényleg az, amiért lőnek.

Na jó, annyit azért elárulok, hogy használnak backupot.

Beszélek, beszélek, aztán blokk. Egy szenvedő szerkezetben nem jut eszembe a pay múlt ideje. (Összekevertem a buy igével.) És a blokk nem nyílik: kész, elég volt, hagyjanak engem békén, haza akarok menni, anya, szoptass meg.

Az ilyesmi mindig ad egy lökést ahhoz, hogy odahaza rugdossam a kölyköket. Nyelvet tanulni fiatalon legalább tízszer könyebb, mint idős fejjel. Nekem az a nyelvi biztonságom már sohasem lesz meg angolból, mint amilyet akár csak a tíz évvel ezelőtti korosztálynál is tapasztalok.

Busz vissza a szállodába. Ahogy becsukódik az ajtó, indulna a busz... de egy kisebb shuttle centizgetve elmegy mellette, majd közvetlenül előttünk megáll. Amilyen szűk a forduló, el is zárja az utat. A busz elindul, szorosan mögéáll. A shuttle, ahogy észleli a busz szándékát, kibassza az elakadásjelzőt.

Bólintok, ebben nincs semmi rendkivüli, így szokta megoldani a helyzetet mifelénk egy igazi férfi. A buszsofőr hölgy reakciója viszont már teljesen más. Semmi káromkodás, semmi ‘baszódj meg a ravatalodon, hülye köcsög’. Kedvesen búcsút integetett az irányítóknak. Aztán ült és várt. Egyszer majd csak megoldódik a helyzet, legrosszabb esetben szétrohadnak a buszok, aztán megszűnik a probléma. Majd egy idő után megunta, nekiállt centizgetni, végül csak elcsúsztunk a shuttle mellett. És még itt sem kezdett el középső ujjat mutogatni, öklöt rázni, de még csak szúrósan sem nézett át, egyszerűen vezetett tovább, nem foglalkozott a hülye köcsöggel.

Ezt, ezt kell tőlük eltanulni.

Még mindig Redmond

2010.02.18; csütörtök

Tábla a gyorsforgalmi út mellett: Adopt a Highway Litter Control. Még lefordítani is nehéz. Nyersen: fogadj örökbe egy Autósztráda Szemetelési Ellenőrzést. Megérteni meg lehet: támogasd az autópálya körüli szeméttakarítási programot és akkor valahová kiírjuk a nevedet. De elég fura.

Kifelé a repülőgépen láttunk egy limonádé filmet, egy érdekes arcú szinésznővel. Az első előadó csajszi teljesen az ikertestvére, de még a hang is stimmel.

AD és tanúsítványok. Nagyon alapszintű bevezetővel kezd az előadó, de néhányan már ebbe is belekérdeznek. Mi lesz itt a végén?

Semmi. Alapozó előadás volt. Egyedül a csajszi nézett ki jól.

Utána egy újabb jó előadás. Postafiók mozgatások, export-import, akár cross-forest környezetben is. Mailbox Replication Service. Nagyon finom. Kár, hogy már ezzel is többet írtam, mint amennyit lehetett volna.

És még csak utána jött a számomra leginkább várt előadás. Véleményem szerint Exchange 2010 HA témakörben a legforróbb terület jelenleg a CAS NLB: egyszerűen szükség van rá, nem lehet megkerülni - viszont igazán optimális megoldás nem létezik. Ehhez képest az előadást elkefélték, nem kicsit, nagyon. Valószínűleg előtte egy órával szólhattak a hapinak, hogy te fiú, beszélj már valamit. Kisregények a slide-okon, melyeket a fazon olyan gyorsan löködött tovább, hogy elolvasni sem lehetett, de beszélni sem igazán beszélt róluk, csak félmondatok, meg ‘ő’-zések. Az egyedüli pozitívum annyi volt, hogy hamarosan lesz egy írás a Technet Library-ben a témáról. (De nyilván több értelme lett volna, ha a témát itt, az MVP-k harcos közreműködésével boncolják fel.)

Végül a legutolsó előadás. A terem fele kiürült. Nem csodálom: utolsó előadás, sokak számára érdektelen témáról. Hogyan fejlesszünk alkalmazásokat Exchange alá. Gyakorlatilag én is csak azért maradtam, mert nem volt jobb ötletem. Azért egy mondat az előadásról: Running EWS managed API in Azure.

Annyira durva a helyzet, hogy ebédszünetben szabadtéren kajálnak az emberek, egy szál pólóban. A cseresznyefák ezerrel virágoznak.

Ha hazaérek, ki hiszi el, hogy Seattle-ben barnultam le? Ennél már csak az lett volna durvább, ha azt mondom, hogy Vancouverben. A téli olimpián.

Egy helyi MVP is megerősítette, hogy februárban még nem emlékszik ilyen időjárásra.

Tárolhatok-e NDA alá eső feljegyzéseket a Google Doc-ban? Érdekes kérdés. De a Visio csak egygépes cucc , nem tudom megoldani, hogy a feljegyzések mindenhonnan elérhetők legyenek.

A záróbuli egy garázsban. Maximális befogadóképesség 246 fő. Vagyunk kábé kétezren. Ez úgy látszik is a kajához jutásban. Biliárdasztal, bowling pálya gyakorlatilag esélytelen.

Japó csaj, műanyag spock fülekkel. Egészen szexi, amíg meg nem próbál magassarkú cipőben lejönni a lépcsőn. Úgy veszi a fokokat, mint akinek több számmal nagyobb lovat adtak.

Egyébként borzasztó sok van belőlük. Fogalmam sincs, milyen MVP-k lehetnek, de üde színfoltjai a társaságnak.

Vagány hapsik óriási szivarral. Néger rabszolga kell, hogy tartsa a végét. Mármint a szivarnak. Írigykedem.

Szabadtéren gázégők. Egy csomóan sportolnak azzal, hogy az egyik nem működőt beröffentsék. A mellette lévő működőt meg nem használja senki.

Nézem az embereket. Hihetetlen, hogy a világnak ennyi tájáról jöttek a népek, de a geek jellemvonás mindenkin egyből látszik.

Helyfoglalás a holnapi repülőgépen. Minden oké, csak éppen nem jön föl az üléstérkép - azaz megint nem tudom megváltoztatni a kisorsolt helyemet. Sőt, még azt se tudom, hogy jó-e? Szerencsére megvan a géptipus, innen egy ugrás a seatguru. Itt azt is megmondják, mennyi lábtér van az előző ülés alatt. (Ahová én pakolhatok.) Szerencsére pont jó a véletlenszerűen kiadott hely. De ezentúl ha a Delta Airlines-szal repülsz, ne nagyon reménykedj az online foglalásban.

Repülés haza

2010.02.19/20; péntek/szombat

Vége. Legalábbis nekem. A korai repülőjegyvásárlásnak ez az átka: hogy amikor a konkrét foglalásnál kiderül, a Microsoft konkrétan mettől-meddig fizeti a szállodát, akkor döbben rá az ember, hogy jöhetett volna egy nappal is később haza. (Tavaly ugyanez volt.)

Mondjuk, nem akkora baj, ma már csak marketing bullshit megy egész nap, egyik főmufti keynote-ja a másik után. A fenét sem érdekli. Meg Seattle sem, legalábbis engemet abszolút nem. (Bár megjegyzem, ebben a tavaszi fényben, melegben és a mindenfelé virágzó cseresznyefák környezetében néha már szépnek tűnik a város. Legalábbis Bellevue és Redmond. Idén magában a városban nem voltunk.)

Visszafelé ugyanaz a shuttle express, csak most már szállodához jönnek, Így csak egy óra az út, mire mindenkit összeszednek.

Várakozás közben beszélgetés egy texasi bácsikával. Szintén MVP. Kérdezte a nevemet. Gondoltam, egyszerűsítek: Dzsozef Petrenji. Így sem tudta kiejteni, pedig megkinlódott vele. Hát még ha tisztán magyarul mondtam volna. Valamelyest megnyugodtam.

Aztán az öregúr hosszan szorongatta a kezemet, hogy én vagyok az első magyar ember, akivel találkozott. Kedves öreg szivar.

A repülőtér totális káosz. Szinte hihetetlen. Itt már nincs manuális check-in, csak automatával lehet. Ez tuti az ördög találmánya, sokkal több időt vesz el, mintha egy asszisztens nyomná végig. Nálam eleve az a helyzet, hogy innentől két e-ticketem is van: az utazási iroda pár nappal az indulás előtt küldött egy módosítást, de maga az e-ticket szám csak az elsőn van rajta. Emellett ugye két útlevél, egyikben a vízum, a másik meg érvényes. Kész mozgó iroda. Elsőre el is csesztem, miután kiválasztottam mindent, rossz útlevelet tettem be a szkennerbe, kapásból kidobott, hogy húzzak a vérbe a lejárt útlevelemmel. Kezdhettem előlről az egészet. És ez még csak a kezdet volt. A csomagfeladáshoz hosszú sor kígyózott és a terelőszalag-asszisztens elbökte a szalagokat, így két hosszú sort egy ponton összeengedett. Nos, van annak is bája, amikor repülőtéri alkalmazottak ordítoznak egymással, te meg nem tudod, hogy mi van.

Aztán persze a végbéltükrözéses vizsgálat, a vonatozás a terminálok között, és végre a kapunál.

A szervezetlenség továbbra is végig jelen volt, amikor ide-oda tologáltak, mindenféle hülyeségeket kérdeztek, teljesen ráálltam a sablonválaszra: I don’t know. But I don’t care. I wanna go home.

Cincogott a zsebemben vagy másfél dollár fém, meg két egydolláros. Gondoltam, elcseszem. A legrövidebb sor a kávézó előtt volt, nézzük. Sima kávé 1,8, a péksüti 2. Ez pont nem jó. Akkor cifrázzuk meg a kávét: medium, vanilliával. (Large-ot sose. A medium volt fél liter. És most nem túlzok.) Ez 2,5 dolcsiba fájt, legalább a vasat kipucoltam.

Olyan szar volt, hogy hihetetlen. Pár korty után a mosdóban landolt. Baromi hatékony pénzköltő voltam. Etiópiában meg éheznek.

A repülőgépen persze már nem bántam a kiborított kávét. Tolták-tologatták a vörösboros kocsit, én meg nem hibáztam. Megjegyzem, itt is papírdobozos bort töltöttek, szóval hajlandó vagyok revideálni az álláspontomat: nem biztos, hogy idefelé a papírdoboz magyar f@szság volt, lehet, hogy egy mindenhol használt praktikus megoldás. (A magyar oldali vörösbor egyébként egészen iható volt. Az amerikai... halottakról vagy jót, vagy semmit.)

A repülőgépen a szokásos találóskérdés: pasta vagy chicken. Megint eltaláltam a csirkét. Bár most nagyon durvák voltak: köretként kukoricás babot adtak hozzá. Pár óra múlva kígyózni fognak a sorok a klotyi előtt. Ennyire utálják az amcsik Grönlandot, hogy le akarják szőnyegbombázni?

Az egérmozin megnéztem a Harry Potter5-öt és a Shreket. Lassan fel kellene már nőnöm.

Amszterdam. Az útlevélellenőrző fazon kiakadt, hogy miért adok neki két útlevelet. Mondom, egyik a valódi, a másodikban a vízum van. Erre felháborodva nekiállt kioktatni, hogy az EU folyosón nem kell vízum, mit szopatom. Tényleg azt hittem, hogy elvitet. A marhája, ahelyett, hogy félrelökte volna. (Most jövök Amerikából, eddig mindig kellett mind a kettő. Ez az egy vizsgálat volt, ahol elég lett volna az új, de rutinból adtam a teljes csomagot, a két útlevéllel és a két boarding pass-szal.) Ha félrelöki, végzünk fél perc alatt. Így meg vagy 3 percig oktatott, a mögöttem lévő kilométeres sor örömére.

Ha teheted, Seattle-ből ne induljál haza délben. A létező legrosszabb időzítés. A saját belső órád szerint este tíz körül fogsz megérkezni Európába - ahol lokális idő szerint kora reggel lesz. Azaz ha a visszaállás miatt meg akarod várni az estét, akkor gyakorlatilag 29 órát leszel egyfolytában ébren. (Illetve szakítod meg többszöri tízperces alvásokkal, amikor lefordulsz a székről.)

Egy, csak egy előnye van az eltolódásnak: Amszterdamban simán kértem a repülőtéren egy korsó sört és egy zacskó csípőspaprikás kesudiót. Lehet, hogy a többieknek kora reggel volt - de nekem, a belső órám szerint este 10.

A budapesti járaton úgy döntöttem jó fiú leszek, már nem alszok. (Délben nem ajánlott.) Erre úgy elnyomott az álom, hogy átaludtam a felszállást, megébredtem a kajakínálásra, bedobtam egy nagy adag kávét, majd aludtam tovább.

Azt hiszem, begyűjtöm az évezred jetlag-jét.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/NewYork2010

17. Pozsony szürkében

2010 március 14

Már korábban elterveztük, hogy a hosszú hétvégén kimozdulunk valamerre. Mindegy hová, csak valamerre, mert lassan kezdünk begolyózni a négy fal között. Szépen el is terveztük, hogy kiszaladunk Temesvárra - így keveredtünk végül Pozsonyba. (Indulás előtti éjjel megnéztem a meteorológiát - és Pozsony egy árnyalattal jobb minősítést kapott.)

Ja, meteorológia. Azt mondták, hogy esni fog hó, meg esni fog eső és sütni fog a nap. Félelmetes, milyen fejlett ma már a tudomány, mert mind megvolt. Négy órán belül.

Azt, hogy nem éppen városnéző sétálgatós idő lesz, már Komáromtól láttuk, mert a szélerőművek végig úgy pörögtek, mint Karl Marx a sírjában. Mondtam is Nejnek, nem csoda, hogy ilyen erős szél van, amikor ennyi ventillátor van bekapcsolva a környéken.

A parkolót már otthon kinéztem a Google Earth segítségével. Nagyon hasznos progi, de van egy súlyos hibája: a kerítéseket nem nagyon mutatja. Pozsonyban meg akárhány parkon át akartunk vágni, mind be volt kerítve.

Az elnöki rezidenciától mindenféle parkokon keresztül sétáltunk le az előre kiválasztott ebédelő helyünkig. Mi más is lehetett volna, mint a Mamut? Közép-Európa legnagyobb sörözője, több szinten - de egy légtérben - kábé kétezer férőhely, sörbefulladás. Az épületet meg is találtuk, de odabent már csak játékgépeket meg kaszinót leltünk. Végül egy öltönyös embert kérdeztem meg, árulja már el, mit csináltak azzal a borzasztó nagy sörözővel, de csak sejtelmesen mosolygott. Nem, söröző itt már nincs.

Az ajtóban még lefényképeztem a nyomokat, a zöld mamutos címert - és kezdtük törni a fejünket. Az eső csúnyán esett, mi meg valahogy számítottunk rá, hogy odabent vészeljük át a vizes perceket, sör és valami rágcsálnivaló kellemes társaságában. Mondhatni, nem éreztük túl jól magunkat. A séta, mely a Google Earth-ben olyan kellemesnek tűnt, valójában nem volt az. Kerítések akadályoztak, a lomb nélküli fák kifejezetten szomorú hangulatot árasztottak, a szökőkutak megszöktek, az ég ólomszürke volt, az épületek meg... ronda szocialista kockák, váltakozva modern üvegkockákkal. Így érkeztünk meg a Kijev szállodáig, mely annyira tömény esszenciája volt ennek a nyomorúságnak, hogy majdnem agyonnyomott.

Szerencsére egy jó nagy séta után bevettük magunkat a belvárosba, így helyrebillent a szépérzékünk. Illetve, nem csak az.

Hosszas keresgélés után találtunk egy éttermet, melyben végre már voltak szlovák kaják is. Mindenhol máshol csak steak és steak. Ja, meg steak. Gondolom, a nagy szlovák pampákon legelő hatalmas marhacsordákból. (Ez valahol ott lehet a legendás szlovák borvidékek környékén. Mert valahol ezeknek is biztosan lenniük kell, hiszen annyi borozót, illetve borboltot láttunk a belvárosban.)

De vissza a csipkelődésből az étterembe, mert itt kezdett el egyenesbe billenni a hangulatom. Ettünk káposztalevest, sztrapacskát és ittunk hozzá csapolt barna Kozelt. Tökéletes élmény volt. Habár odakint minden egyes fűszál igyekezett beleolvadni a domináns középszürkébe, de bennem odabent rétek harsogtak, pillangók illantak, madarak csiripeltek. Csak ezért az ebédért is érdemes volt kimenni.

Innentől levadásztuk az összes idétlen szobrot, az ‘Ööö’ nevűtől a padnak támaszkodó Napóleonon, a csatornából kimászó bárgyúképűn és egy furcsa Andersen szobron át az “Izé...” nevűig.

Nekem tetszett, hogy ennyire merik komolytalanra venni a figurát. Nem kell mindig égőszeműnek lenni. (A strandoló nők szobor pedig kifejezetten izgalmas kompozíció volt.)

Két érdekes plakát. Az első gyárilag furcsa: Meciar és még valaki szöges bakancsban pórázon vezetik a szemlátomást meghülyített Justiciát. Nem tudom eldönteni, hogy ez most politikai bátorság, vagy csak döglött oroszlánba rugdosás? A másik viszont az úgynevezett nép úgynevezett szava: egy mindenhonnan ránk köszönő Fico plakátnál a ragasztók elkövették azt a hibát, hogy az egyiket túl alacsonyra ragasztották, így a zembereknek lehetőségük volt hozzáfűzni a véleményüket is. Azt hiszem, a pöcs orr nem szorul kommentelésre. (Persze lehet, hogy csak egy infantilis kölyök volt. Vagy egy turista.)

Fel a várba.... majd vissza le. Gyakorlatilag semmi érdekeset nem láttunk, még a feltúrások is fel voltak túrva. De ezt már megszoktuk. A tömeget a szezonban egyikünk sem kedveli, szezonon kívül meg lezárások, felújítások tarkítják a barangoló ember életét. Biztosan szép lesz, ha elkészül.

Még nyomtunk néhány nyolcast a belvárosban - nehogy már legyen olyan utca, amelyiken nem mentünk végig - aztán visszasétáltunk a kocsihoz és irány haza.

Alapvetően jó ki séta volt, elmondhatjuk, hogy nem Budapesten áztunk át, hanem Pozsonyban, ami azért mégsem ugyanaz.

Egy dolgot bánok, de nagyon: nem tudtunk bekeveregni a kocsival valami nagyobb élelmiszerbolt mellé. Pedig tudtam volna hozni barna Kozelt is, meg hasonló színű Aranyfácánt is.

Majd legközelebb.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Pozsony2010

Komment

Fredi 2010.03.04

Auparkban kell leparkolni az Új hídhoz közelebb. Bevásárlás biztosítva. Általában másodikra az ember már nem téveszti el a letérőt :) a parkolóba. Külön négysáv viszi a Pozsonyt kerülő forgalmat és külön egy-egy sáv a városi forgalmat. Ha későn szólnak akkor az ember tesz még egy kört, s addig városnézés autóból.

Innen gyalog az egész pozsonyi Óváros közel van.

Mihálytorony (Michalská veža) Pozsony egyik elengedhetetlen szimbóluma. A Mihálytorony alatt el van helyezve a nulladik kilométer, amelytől bizonyos világvárosok távolságát számítják Pozsonytól. A Mihálytoronytól belátható az egész Mihály utca, amely a legrégebbiek egyike a városban.

Minden keresztény város büszkesége a plébánia templom. Kétségkívül érvényes ez a Szent Márton székesegyházra is – a legnagyobb, legrégebbi és legkiépítettebb 14. századból származó pozsonyi székesegyházra is. A Szent Márton székesegyház koronázó templom volt 1563 és 1830 között.

A legnagyobb térség az Óvárosban a Halászkapu (Rybárska brána) Panenská és Laurinská utcával való kereszteződésénél található. Az emberek itt szívesen megállnak, hogy meghallgassák az utcazenészeket. A turistákat ezen a helyen a már szertartássá vált Čumil szobránál történő fényképezkedés állítja meg. A Halászkapu egy rövid utcácska Pozsony történelmi központjában. A Halászkapu utcában az 1-es házszámnál áll egy életnagyságú, kezében cilindert tartó férfiszobor. A férfi, mintha egy közeli bejáratból kilépő ismerősét üdvözölné. A nem messze található Čumil szoborával ellentétben, ez a skulptúra, amely élénk ezüst színben fénylik, egy valóságos pozsonyi lakos hasonmása, akit mindenki Schöner Nácinak nevezett.

Zichy-palota, Pálffy-palota, a régi Városháza, Mirbach-palota, a terebélyes Prímás-palota, amit 1778 és 1781 között építették a régi érseki palota helyén

A Hviezdoslav tér az egyik legszebb és legélénkebb terek közé tartozik a városban. A Hviezdoslav tér legreprezentánsabb épülete az eredeti Szlovák Nemzeti Színház . Az elegáns eklektikus színházépület 1886 óta éke a városnak. Elődjét a városi színházat gróf Csáky György építette 1776-ban. A város szimbóluma a Carlton luxusszálloda is.

Hazafele érdemes kitérni Dunacsún, Bős, Medve felé majd vissza Győr . Dunacsúnnál vezetik vissza a vizet Duna régi medrébe , 1995–96-ban itt épült meg szlovákia legmodernebb vízisport központja. A Duna-menti kerékpárút is erre folytatódik. Esetleg mege lehet egy nézni természeti rezervátumot a Liont a csicsói holtágot - Győr helyett.

Mečiar mellet nem épp döglött akna áll. Štefan Harabin a szlovák Legfelsőbb Bíróság elnöke, volt igazságügyi miniszter :(

18. Bővül a flotta: Te Dög

Új lakó a házban

2010 április 7

Nem, nem új macska. Jól is néznénk ki, Gizi még az udvarra sem enged másik macskát. (Csak ha erősebb nála.) A lakásba még Kajla sem jöhet be. (Most valamiért újra megpróbált beoldalogni. Betolta az arcát, Gizi rárontott, kizavarta, én hozzávágtam a papucsomat, erre az a dög kivonult járőrözni az udvarra, nehogy Kajla megint visszajöjjön.)

De elkalandoztam. Az új lakó nem állat. Csak úgy néz ki.

Ez egy Prijon Kodiak márkájú PE kukástartály kajak.

Idézetek a webről:

Némi változás a vízvonalon csupán akkor volt észlelhető, amint a terhelés meghaladta a 100 kg-ot.

Némi gondot talán csak az alacsonyabb súlyú evezősöknek okozhat, mivel megfelelő terhelés híján a vízvonal fölé emelkedő méretes hajótest kissé érzékeny az oldalszélre.

Na, ez az utóbbi eset az, amitől nem félek.

Tervben már rég tervben volt. Egyszerűen látszott, hogy bármennyire is praktikus a kettes kajak, de messze nem fed le minden lehetőséget. Az utóbbi években többször is előfordult, hogy bennem megvolt az evezhetnék, de másban nem. Vagy ha megvolt, akkor éppen nem ért rá, mert mondjuk alagutat kellett festenie. Elméletileg a kettest is lehet egyedül evezni, de nem túl praktikus - nehéznek meg pont annyira nehéz, hogy egy ember ne tudja könnyedén szállítani.

Arról meg aztán végképp nem is beszélve, hogy a jövőben szeretnénk olyan családi túrákat nyomni, ahol egyszerre nyomulhat mindenki, akinek van hozzá kedve.

Szóval kajak kell, méghozzá egyes kajak. Márpedig ha azt akartam, hogy a medve termetemhez is illeszkedjen az a kajak, akkor a kamionok teherbírását és a Pullmann kocsik kényelmét egyesítő Kodiak tűnt az ideális választásnak.

Beleültem. Annyira kényelmes volt, hogy percekig győzködtem magam, mégsem ülhetek egész este kajakban.

Csak az ára...

Úgy okoskodtam, hogy megvárjuk az augusztust. Két évvel ezelőtt már volt példa rá, hogy a Mountex 220-ra nyomott áron adta ősszel ezt a kajakot. (Plusz a kormánylapát 35e.) Közben persze figyelni kell a hirdetéseket, hátha. (A használttól nem kell félni, nagyon masszív jószágról van szó.)

Ez a hátha jött most be. Bónuszként szezon előtt. Egy fórumban hívták fel a figyelmet rá, megbízható kereskedőnél használt példány, kormánnyal együtt 179e. Délután kettőkor tudtam meg, este fél kilenckor már otthon is volt a kajak.

Sörösló legyek, ha vasárnap nem vizezem be.

Én már fürödtem a Dunában. És te?

2010 április 11

Kora reggel gyors szavazás, pakolás - és már semmi nem állt közém és a víz közé.

Fél 11 körül értem le a csónakházhoz. Sehol senki, csak egy öreg horgász üldögélt nem messze a parton. Remek. Lehet balfaszkodni.

Lekaptam a kajakot, kicipeltem a stéghez. Visszasétáltam, kicipeltem a tartozékokat is. Öltözködnöm túl sokat nem kellett, nagyjából az volt rajtam, amiben bringázni is szoktam. Az egyedüli különbség egy neoprén zokni volt, arra a nem túl valószínű esetre, ha neadjisten bevizesedne a cipőm.

Bepakoltam a cuccot, betoltam a kajakot a vízbe. A kissé magas stégről simán belehuppantam. Próbáltam megérezni a mozgását. Szokatlanul instabil volt. A spricót nem is tudtam két kézzel beakasztani, az egyikkel mindig kapaszkodnom kellett a stégbe.

De sikerült.

Elégedetten néztem körbe a parton. Kellemesen sütött a nap, a hullámkötény alatt jó meleg volt, itt van ez a remek kajak, előttem a nap - mi kell még?

Például egy kesztyű. Belelógattam a kezemet a vízbe és hidegnek találtam. Hátranyúltam, előszedtem a neoprén kesztyűket. Megpróbáltam felhúzni a balost.

A következő pillanatban már fejjel lefelé lógtam a víz alatt és próbáltam kiszasszerolni ilyenkor merre is van a spricó kiakasztó fogantyúja. Meg hogy bele lehet-e fulladni a fél méter mély vízbe.

Végül kiszabadítottam magamat, feltápászkodtam. Kivonszoltam a vízzel teli kajakot a partra, majd visszamentem a szanaszét úszkáló tartozékokért (sapka, kesztyűk). Körbenéztem, látott-e valaki, kell-e körbekiabálnom, hogy “direkt így akartam!’ - de sehol senki. Még a horgász is diszkréten kémlelte a szomszéd falu tornyát. (Pedig hisz azon meg nem sokat lát.)

Nyilván egyből kiderült, miket nem vittem magammal: vízmeregetőt, szivacsot és száraz ruhát.

Felfordítottam a kajakot és amíg csorgott a víz, próbáltam rájönni, mi is történt itt. Érteni ugyanis nagyon nem értettem. Ha jól emlékszem, ez már az ötödik kajakos évad, amit kezdek. Borulni eddig egyszer sem borultam, eltekintve a Velencei-tótól, amikor a bokáig érő vízben játszottunk, illetve a szándékos borulástesztektől. Magát a kajaktipust ismertem, egyszer már eveztem benne egy jó huszast. Olyan ijesztgetős fajta - de nem borul. Úgy is reklámozzák, hogy atomstabil jószág. Ment már Barna is meg Nej is ilyennel, ők sem borultak.

Nem a beüléssel volt baj, az remekül ment. Abban a pillanatban borultam, amikor elengedtem a stéget. Nem tviszteltem, nem hullahoppoztam - egyenes derékkal ültem, próbáltam felvenni egy kesztyűt. Ilyen egyenes derékkal ülésből korábban volt már kismillió, volt már egy csontra ugyanilyen kajakban is. Innentől vagy én felejtettem el mindent, vagy a kajak.

Végül azt variáltam ki, hogy valószínűleg az okozta a problémát, hogy hiába pihent a kajak a stég mellett, de a vége valószínűleg felfeküdhetett a sólyán. Ettől a pengevékony alátámasztástól lehetett oldalra bizonytalan. Tesztelni sajnos nem tudtam, mert ekkor már azért kezdtem fázni a vizes cuccban.

Nagyjából kiborogattam a vizet, a kajakot felszenvedtem valahogy a polcra, behajigáltam a vizes cuccokat a kocsiba és elindultam haza. Előtte még nekitolattam egy vasoszlopnak (holt térben volt), utána egy fának (elémugrott). Kész szerencse, hogy nem volt senki a telepen, mert rögtön megkaptam volna a Frank Drebin becenevet.

Kommentek

Zsolt 2010.04.11; 15:27

Amennyiben délutánra valami szerveres melót tervezel: várjuk a következő “PRO: Hogy kell alaposan szertekúrni egy céges levelezést?” tematikájú posztot az emaildetektívre! :-)

JoeP 2010.04.11; 17:08

Dehogyis tervezek munkát mára.

Viszont szavaztam. :)

Zsolt 2010.04.11; 21:19

És? Elrontottad? :-)

JoeP 2010.04.11; 21:30

Nem látod? Most mit szólsz, hát nem tönkrement a választás is? :)

Zsolt 2010.04.11; 21:32

Csak a komment után néztem a híreket. Itt az ideje a vallomásnak: ez is miattad van! :-)

This is the beginning of a beautiful friendship

2010 április 17

Folytatódik a kajakteszt. Mondjuk, tekintve, hogy a múlt héten rögtön a stégnél borultam, igazából az lenne a pontos megfogalmazás, hogy indul a kajakteszt.

Nos, a jó hír, hogy ma nem borultam. Ma csak az evezőt hagytam otthon. Meg a kormánylapátot felejtettem el kibiztosítani vízreszállás előtt. Meg az alsónadrágomat vettem fel fordítva.

Kértem egy evezőt a gyakorlatozó suhancoktól, aztán gyerekevezővel, kormány nélkül mentem egy kört a Kis-Dunán. A semminél jobb volt - de lassan azért már tényleg kiváncsi vagyok, mit tud ez a kajak normális körülmények között.

Hazafelé nem tolattam neki a vasoszlopnak (eltüntették), nem tolattam neki a fának (elugrott), mondhatni, unalmas nap volt.

Balcsiszag

2010.06.06; vasárnap

A kocsiban, a fürdőszobában, a mosógépen, a teraszon. Nem kis teljesítmény, ha hozzáteszem, hogy nem is voltam a Balcsinál.

Lementem az RSD-re kajakot szelidíteni. Eleinte csak vicceltem a szaktopikon, hogy az új kajakot a Korongvilág legnagyobb matematikusáról fogom elnevezni, de a mai nap után már egy szemernyi kétségem sincs felőle. Az egyik oldalra az eredeti nevet fogom felírni, a másikra a magyar fordítást. Azaz YouBastard, illetve TeDög. (Tudni kell, hogy az a bizonyos matematikus történetesen teve volt, és kizárólag erre a névre hallgatott.)

Nagyon nem indult jól a nap. Korábban 3 motorcsónak volt utánfutóstól betolva a kajaktárolóba, emiatt kérdeztem is a gondnokot, hogy ez mindig így lesz-e?

- Ádehogy - nyugtatott meg. Nem is lett így, mert betoltak melléjük még egy negyediket is. Azaz most már egész biztosan sokobanoznom kell, ha ki akarom hozni a kajakot. Azaz TeDögöt.

Kihoztam. Letettem a földre. Mivel éppen tolongás volt, gondoltam sétálok egyet a parton.

Kis híján leültem. Arra számítottam, hogy magas lesz a vízszint... de arra, hogy 70-80 centivel a normális alatt lesz, arra nem. Hogy értsd: az a stég, ami eddig 30-40 centire volt a vízszinttől, az most 100-120 centire távolodott el. Ilyen magasból bele sem lehet lépni a kajakba, maximum csak ugrani. A stég három oldalából pedig csak az egyiken lehetett beülni, az meg állandóan tele volt. Megpróbáltam a stég bal oldalán elsétálni a vízig, de az első lépésnél bokáig süllyedtem az iszapba. A stég jobb oldalán volt ugyan sólya, de két kenut kötöttek ki mellé, nem lehetett elérni a vizet.

Megpróbáltam a stégről. Rá sem tudtam tenni a vízre a kajakot, be kellett dobnom. Hogyan fogom ezt kiszedni? Méghozzá nagyon hamar? Ugyanis rögtön beláttam, hogy ebbe én így be nem fogok szállni. (Nem arról van szó, biztosan be lehet... csak én még nem szoktam hozzá ehhez a kajakhoz. Ahhoz ugyanis strandkörülmények kellenek, és eddig ilyesmihez még nem volt szerencsém. Itt, ahol egyébként sem könnyű beszállni, ráadásul állandóan bámészkodók figyelik az ember minden mozdulatát, esélyem sincs gyakorolni.)

Végül kiterelgettem az iszapba, ott már elértem. Felvettem, megcéloztam a sólyát. Átdobtam a kenuk fölött, aztán átléptem én is. Végül a 30 centis vízben próbálkoztam, de elsőre kiborultam. Szerencsére talpra estem. A következő próbálkozás már sikerült.

Jelenleg az a legnagyobb baj, hogy míg a kettes kajak háttámlája alacsonyabb, mint a perem, így ha azon ráülök a hátsó fedélzetre, simán be tudok csuszanni. A mostaninál viszont kilóg a háttámla, azaz belecsusszanáskor magam alá töröm, melyet utólag már képtelenség kipiszkálni alólam. Az igazi az lenne, ha belecsusszanás közben egy elvispresley-s illetlen csípőmozdulatot tennék előre, áthuppanva a háttámla felett - de ez még nem megy. Legalábbis úgy, hogy TeDög a röhögéstől ne forduljon bele a vízbe.

Na de végre-valahára bent voltam. Meg is fogadtam, hogy én ebből ma ki nem szállok, csak ha visszaértem.

A franc se gondolta még akkor, hogy a 3 órából 4,5 óra lesz, miközben szénné égek a napon. Vizet, ennivalót persze nem vittem (kemények vagyunk, Oszi), gondosan pénzt sem, nehogy útközben meg tudjak állni egy kocsmánál. Bekenni nem kentem be a kezemet, és sejtheted, hogy a hosszúujjú pólóm is otthon maradt. (Lassan be kellene szerezni egyet evezésre is, mert az erdőjáró hosszúujjúm egy kicsit meleg a vízre.) Szóval totális hendikepp. Ja, a végére a póló is feltörte a hónaljamat.

Útközben összefutottam egy hozzám teljesen hasonló kinézetű hapival. (Valamivel több volt a szakálla.)

- Helló! - biccentettem át.

- Szia - köszönt vissza - Ez egy Kodiak, ugye?

- Igen.

- Hol vetted?

- Itt, Nyunyóéknál - mutattam hátrafelé.

- Hah, akkor ez az én hajóm volt! - vigyorgott.

- Hah!

- Használd egészséggel!

- Köszi!

De az utolsó mondatoknál már nem láttuk egymást, elvégre ő lefelé, én felfelé. Így viszont tudom, miért volt helyből kényelmes a kajak.

Később láttam Darwin-díj jelölteket is. Tudni kell, hogy az RSD normál állapotban is gyakorlatilag szennyvíz, legalábbis itt, a felső részen. Amikor viszont az ár sodorja a felpuffadt teheneket, macskákat (vicc, aki tudja, érti), szóval ilyenkor van annyira durván szennyezett a víz, hogy hatványozottan kerülni kell vele a kontaktust. Erre vagy négy ember felpattant a bogrács mellől és hangos sivalkodások mellett fürödtek egyet, meg átúsztak a túlpartra. Hát, egészségetekre - biccentettem feléjük.

Idézet a webről:

A Ráckevei (Soroksári)-Dunán (R/S/D) már régóta a legfőbb gondot a nem megfelelő minőségű és mennyiségű víz jelenti. A dél-pesti szennyvíztelepről bevezetett tisztított szennyvíz, valamint a part menti települések jórészt csatornázatlan üdülőterületeiről érkező tisztítatlan szennyvíz komoly terhelést jelent a folyónak. A víz jelenleg csak Szigetszentmártontól lefelé alkalmas fürdésre, de a bakteriális szennyezettség helyenként időben és térben is igen magas. Az elmúlt években, a kisvizes időszakban többször is kialakult vízminőségi haváriához közeli állapot.

Aztán láttam sárkányhajót is, később pedig találkoztam Lászlóval. Szóval, mondhatni, társadalmi életet éltem a Soroksári-Dunán.

Viszonylag jó idővel, két óra alatt, felértem a Kvassay-zsilipig. Már korábban is láttam csúnya dolgokat, de a zsilip nagyon egészségtelenül nézett ki. (A régi csónakházunknál a nagy motoroshajók kint feküdtek a parton - elfogyott alóluk a víz.) Annyira alacsony volt a víz, hogy a zsilip alja fél méterrel magasabban volt, mint a vízszint. (Karbantartási céllal kiszárították - mondta később a gondnok.)

Újabb idézet, a pontosság kedvéért:

A dunai árvizes időszak jelenti a Ráckevei-Duna egyik üzemirányítási problémáját, hiszen ekkor, az alacsonyabb vízszintű Ráckevei-Dunából nem lehet leengedni a vizet a Tassi-zsilipnél, éppen ezért ilyenkor felülről nincs vízbetáplálás, így még inkább állóvízzé alakul a kisebbik Duna-ág.

A pillérek között van egy kis boltíves alagút, azon szoktam átbújni. Korábban mindig le kellett hajtanom a fejemet, most akár állva is átevezhettem volna.

A visszaút, az viszont gyötrelmes volt. Pedig ez lett volna a jutalomjáték, hiszen a víz lefelé áramlik. Csakhogy. Egyrészt borzalmasan hullafáradt voltam, a lapátot is alig bírtam megemelni. Szomjas voltam, éhes voltam. Haza akartam menni. Másrészt erős szél támadt fel és pont szembefújt. Ezzel egyrészt kilőtte a sodrás előnyét, ráadául nekem szívlapát méretű evezőlapátom van, a szél borzongó gyönyörrel szokott belekapaszkodni. A Molnár-sziget belső ágát meg se próbáltam, Laci szerint annyira alacsony a víz, hogy járhatatlan.

Szószerint hazahörögtem magam. A tervezett 1 óra helyett 2,5 óra alatt. (Szumma: 25,5 km, 4,5 óra, átlagsebesség... hagyjuk.)

Az utolsó félórában már semmi más nem lebegett a szemeim előtt, mint hogy ki a partra, feldobni a kajakot a helyére, kocsi, haza, sör. Aztán kaja, sör, zuhany, sör, szivar. Tartalmas program.

Persze még meg kellett oldanom a kiszállást. A stég megint nem játszott: egyrészt ott voltak még mindig a kenuk, másrészt a kiszállási magasság sem változott. (Meg a bámészkodók száma sem.)

Sebaj - gondoltam - nagy lendülettel nekifutok az iszapnak, aztán felcsúszok annyira, hogy gond nélkül ki tudok majd lépni.

Csakhogy az iszap ennél vendégmarasztalóbb volt. Egyrészt nem sikerült teljesen kicsúsznom, másrészt amikor kiszálltam, megint megborultam - és most már a talpraesés sem ment. Hasmánt belefordultam a dagonyába. Víz már maximum tíz centi volt csak, de iszap... az legalább egy méter. Mire kikászálódtam és kihúztam a kajakot is, úgy néztem, ki, mint egy elégedett varacskos disznó. Nem is szaroztam, a sólyánál visszasétáltam a vízbe, aztán lelögyböltem magamról a sarat.

Ennyit a ‘gyorsan hazamegyek’ mantráról. Legalább egy órába telt, mire mindent elrendeztem: kipucoltam kívül-belül a kajakot, nagyjából letakarítottam magamat és mindent a helyére pakoltam. (Nyilván ismét sokoban a motorcsónakkal.) Ráadásul amilyen erőben voltam, mire felküzdöttem a kajakot a fejem magasságában lévő tárolóra, simán hátratört a hüvelykujjam is.

De már mehettem haza. Illetve... amilyen varacskos disznó voltam hátul, a kocsiba tuti nem ülhettem bele. (Tiszta ruha...? Ne viccelj. Arra készültem, hogy olyan magas lesz a vízszint, hogy a stégről még lehajolnom sem kell.)

Hmm. Végül azt találtam ki, hogy leveszem a sáros ruhákat. A többi közlekedő maximum azt fogja hinni, hogy félmeztelenül vezetek. Meg se fordul a fejükben, hogy teljesen. Otthon meg megoldom, telefonálok Nejnek, hogy hozza ki a fürdőköpenyemet.

Egy baj volt csak. Amikor érkeztem, annyi kocsi volt a külső parkolóban, hogy beálltam a belső udvarra. Igenám, csakhogy időközben kulcsra zárták a kaput.

Azaz a lépések:

- Kinyitom a kaput.

- Beszállok a kocsiba.

- Kihajtok a kapun.

- Kiszállok és becsukom a kaput.

- Visszaülök a kocsiba és elhajtok.

Na, ez sehogy sem megy a vetkőzős jelenettel kombinálva. Maradt a B terv, azaz teszkós szatyrokból védőhuzatot barkácsoltam. (Hogyan rögzítettem a háttámlánál? Kérem, a szatyor fülét átdugtam a fejtámla alatt, a túloldalon pedig átdugtam a fülön az ablakmosó kefét. McGywer.) Persze ettől még az ajtókárpit kapott rendesen, a kardánbox szintén, a pedálokról nem is beszélve. Jóleső iszapszag balatonszag uralja most a kocsit. Meg a fürdőszobát. Meg a mosógépet. Meg a teraszt.

De hazaértem. Igaz, a zuhanyt kellett tennem az első helyre, a pakolást meg a másodikra - és csak utána jöhetett a sör.

19. Skerapara

Fősodor

2010.05.28; péntek

Még januárban úgy indultam neki az évnek, hogy amint lesz egy szabad hétvégém, felkapom a jó előre összecsomagolt túra egységcsomagomat és irány a hegy, az erdő. Időjárás nem játszik, hiszen felszerelkeztem az esős időre is.

Aztán úgy alakult, hogy nem igazán volt szabad hétvégém. Abban az egy-két esetben pedig, amikor mégis összejött, szabályszerűen leszakadt az ég - özönvízszerű esőben, viharban meg akármilyen védett is az ember, nem érdemes kidugnia az orrát. Se a hegyekbe, se a vizekre.

Most egy újabb szabad hétvége közeledett - és egy újabb vihar. Fogcsikorgás.

Akkor is elmegyek. Minimalizáljuk a veszteségeket. Legyen mondjuk sátor helyett faház. Erdei ösvény helyett pedig szűk szurdok. És az izgalom kedvéért legyen egy csomó vas is.

Azaz Szlovák Paradicsom. Utánanéztem, minden út járható, habár a vizes szakaszokon most tényleg van víz. (Mondjuk a Hernádon csak nem ér fel a tálcákig.)

A kölyköknek programjaik voltak, most először csak Nejjel ketten mentünk. Ráadásul külön utakon jártunk: Nej gyakorolta az önálló tájékozódást, én pedig kihasználtam, hogy egyedül mehettem, ráállhattam a saját tempómra.

Végül 17.00-kor indultunk el Pestről, fél kilenckor érkeztünk meg, még világosban. A megszokott Javorina házakból már nem volt, kaptunk helyette Kolibát. Ha valamire illik a nomen est omen, hát erre mindenképpen. Az ennél kalyibább épületnek már nem igazán van teteje. Irkáltam már korábban, hogy elég durva viszonyok uralkodnak Podlesokban... de most még annál is durvábbat kaptunk. Ahogy bementünk a házba, nekem egyből fülig ért a szám.

- Jó lesz! - szögeztem le határozottan.

- Jézusmária! - hüledezett Nej.

- Ne add már itt a szűzlányt! - néztem rá értetlenül - Úgy csinálsz, mintha sohasem lettél volna Csehbányán.

- Ja, hát ahhoz képest még jó is.

- Jó bizony. Erdőbe jöttünk, csavarogni. Ide sátor, farönk és hátizsák illik. Ez a faház ahhoz képest már hiperluxus.

Mindez 42 euróért. Azaz egy faház, két személy, két éjszaka, egy autó, plusz üdülési adó. A tömérdek itthagyott szemét már csak a bónusz volt.

Intermezzo: Csehbánya

Csehbánya... ott volt az egyetemünk biztonsági szelepje... egy kulcsosház az erdő szélén. Áram nincs. Víz nincs. Szennyvíz sincs. Gáz meg aztán pláne.

Ide mentem el, sok-sok évvel később, nosztalgiázni. Felsétáltam, körbefényképezgettem... aztán leültem a sarokba a pergola alá. Iszonyatosan csend volt. Az abszolút csend. A falu is csak a messzeségben látszott.

Végül beindultak az emlékek. Amikor a társaságból egyedül Hajnalka nem mert lejönni a kocsmába, útközben meg eszünkbe jutott, hogy az se jó, ha egyedül hagyjuk ott az erdő szélén... sorsot húztunk és nekem kellett visszamennem... és Hajnalka végig be volt pánikolva, mert meg volt győződve, hogy csak azért mentem vissza és most ott van velem kettesben és úristen, mit fog vele csinálni ez a rossz hírű szőrös alak. Embert még annyit nem láttam remegni.

Aztán amikor azon versenyeztünk, ki képes másnaposan White Mary-t inni. Na most, ezek nem egyszerű másnapok voltak. Minden Másnapok Öreganyja rendszeres vendég volt errefelé. Ember, gondold el, itt fent az erdő szélén nem volt limit. Annyit ihattál, amennyi belédfért. Annyit ordíthattál, amennyit akartál. Annyit hányhattál, amennyi jólesett. Ha már annyira részeg voltál, hogy mozdulatlanul feküdtél a földön, de még mindig inni akartál, akkkor a jóbarátok bedugták a tölcsért a szádba és már borították is a marmont. Ha a szádon már visszabuggyant, akkor a füledbe. És a White Mary-t se úgy képzeld el, hogy pasztőrözött tej és egy kevés vodka... a francokat. A csajok hoztak fel a faluból frissen fejt tehéntejet. A pohár tetején egy centi vastagon úszott a zsír. Ebbe aztán kellett bőven borítani a vodkát, hogy az ember másnaposan letolja. Aztán már kezdődött is az új nap.

Meg Czirják eltörött keze, melyet az se kizárt, hogy én törtem el.

Aztán amikor Márki egy nappal később jött ki és kora hajnalban azzal ébresztett mindenkit, hogy orra alá dugta a pálinkásüveget, majd megkérdezte tőle, mi a véleménye Picasso kék korszakáról? Csodálatos módon túlélte. Este pedig egy szál dobgitárral ‘üvegek hátán üvegek’.

Aztán a filozófia szeminárium Öveges Ferivel.

A háromszintes vaságyak, ahová józanul senki nem mert volna felmászni, bezzeg részegen csak rohangásztunk fel-alá.

Amikor Tábornok kipróbálta, milyen az, amikor borsot szór a sparherdt tetejére... és 3 perc múlva mindenki kint didergett egy szál pólóban az udvaron, még a bort is elfelejtettük a nagy kirohanásban felkapni.

Amikor másnap reggel, világosban vette csak észre a férficsapat, hogy előző este mit is ettek a sötétben... mindezt úgy, hogy valaki kijött reggel egy vájling méretű zsíros bőrdarabbal... hogy vajon ki rághatta ki belőle a nyers sonkát?

Aztán a tekepartik lent a faluban a helyi erőkkel.

Meg amikor Nagy Feró, pusztán, hogy meglegyen a respektje, odafelé lefújta az összes kutyát gázspray-vel.

A ‘zsír folyékony disznó’ szlogen.

Amikor a jövendőbeli Nejjel korábban érkeztünk ki és éppen berendeztük a terepet... majd bejött egy külföldi turista pacák, akinek eljátszottuk, hogy mi lakunk ott... és meg akarta venni tőlünk a házat. Amilyen hülyék voltunk, nem adtuk el neki.

És akkor még nem is beszéltem a Sárga Föld Napjáról meg a legénybúcsúmról.

Sőt, olyan is volt, hogy túrázni mentünk ki, minimális alkoholfogyasztással. Csak éppen ez volt a ritkább.

Szóval, volt csakrája a helynek, mondhatom. Fél óráig csak üldögéltem, emlékeztem.

Fősodor

Idefelé néztük a hegyi falvakat.

- Te, ezek fűtenek - konstatálta Nej.

- Puhányok - legyintettem - Május vége van, ilyenkor már nem illik.

Hamar lehetőségünk nyílt igazolni is a nagy arcunkat. Ugyanis az erdőszéli kalyibában fűtés, az nem volt. Fűtőtest igen, de a kapcsológomb benyomásra beesett a mélybe, aztán csókolom. Kész szerencse, hogy a négy személyre méretezett lakosztályban ketten voltunk, így a dupla takaró már elég volt.

- Látsz valahol ágyneműt? - kérdezte Nej.

- Itt?? - értetlenkedtem, miközben kidobtam az ágyamból valamelyik korábbi lakó ottfelejtett betonkemény kiflicsücskét.

Nem is vacakoltunk a huzattal, magunkra húztunk, mindent, amit találtunk. Én például a vodkát.

Kiültem a teraszlépcsőre. Egy üveg bölényfüves vodkával. Most azt kellene írnom, milyen isteni érzés volt üldögélni a világ szélén, egy erdei faház lépcsőjén, beszívni a friss, illatos levegőt, élvezni a csöndet. Nos, a levegő rendben is volt... de kábé 100 méterre egy jó 30 fős társaság gondolta úgy, hogy ez az ideális hely az orbitális hétvégi bebaszáshoz. Techno zene, ordítozás. Nem akarok álszenteskedni, valamikor részt vettem én is ilyen akciókban. Tapasztalatból tudom, hogy ez tényleg így van. Ha úgy istenigazából elengedett, laza bulit akarsz csapni, akkor ki kell menni az erdő szélére. Mert bárhol máshol a civilizációban nem lehetsz ennyire szabad.

Ez persze azoknak viszont óriási szopás, akik pont pihenési céllal zarándokoltak ki az erdő szélére. Ez egy eldönthetetlen helyzet, az optimális megoldás halvány esélye nélkül. De komolyan, így is gondolom. Nem tudtam haragudni az ifjúságra, bármennyire is elrontották az élményünket.

Utólag azt mondom, lehet, át kellett volna sétálnom az üveg vodkával. Nej már aludt, mi meg építettük volna a szlovák-magyar barátságot.

Ücsörögtem, aztán kivittem a netbookot, irkáltam egy csomót, aztán kitöröltem, végül eleredt az eső, bementem. Alvás.

2010.05.29; szombat

Reggel 7-kor keltünk. Az ifjaknál üvöltött a zene, üvöltöttek maguk az ifjak is.

8 után valamivel indultunk neki. Nej egy rekreációs sétának, én pedig az eddigi legkeményebb SzP túrámnak: Podlesok-ból végig a Hernád-áttörésen, aztán a Tamáshegyi kilátó után rácsatlakozni a Fehér-patak völgyére, elmenni a Sokolia dolináig (Sólyom víznyelő), azon fel, végül a hátsó utakon vissza Podlesokba. Impozáns útvonal.

Rögtön, amikor kiléptem a tábor kapuján, megláttam közel mögöttem egy 4 fős csapatot, akik ugyanarra mentek, amerre én.

Ezt utálom. Amikor nem a saját tempómat járom, hanem azért kell rohannom, nehogy utolérjenek. Mert menni megyek, azzal nincs baj, csak éppen sokat fényképezek is.

Elgondolkodtam, mi is az igazán fontos nekem ezekben a túrázásokban. A sport? A táj? A fényképek? A sport semmiképpen sem. A táj, igen... de nagy kihívás az is, hogy a tájról készítsek úgy fényképeket, hogy az átélt szépség megjelenjen a képeken.

Ha viszont fényképezés közben megelőz egy lassabb csoport, akkor egyrészt engem tartanak fel ott, ahol nincs mit fényképezni, másrészt belógnak a képbe, ott, ahol van.

Szóval futottam egy nagyot. Nehogy utolérjenek. De az első két szakaszon így sem tudtam tartani a szintidőt. Szerintem ott valahol nagyon benéztek valamit a térkép készítői, mert később ugyanezzel a tempóval 5-10 perceket vertem rá a szintidőkre - de az első két szakaszt kizárt, hogy le lehessen nyomni 1h.35p alatt. Nekem, így, majdnem futva, 1.40 körül lett.

A Menedékkő szurdok bejáratánál ültem le pihenni egy nagyot. Aztán elkezdtem művészkedni a kamerával, de megláttam a távolban a csapatot és inkább gyorsan továbbmentem.

Kellemes meglepetés volt a létánfalvi malom. Én eddig csak rémtörténeteket hallottam a környéken kóboroló cigány csapatokról... ehhez képest nyugalom és béke volt. Meg egy kocsma. Ki is használtam a ziccert, ittam egy sört, meg lecseréltem az üres ásványvizes palackomat egy telire. Borzasztóan jó ötlet volt. A még jobb az lett volna, ha legalább egy literes palackot veszek. Vagy kettőt.

Ugyanis kifejezetten meleg volt, a napocska parádézott az égen. Ennek mindenki örült - kivéve azt az embert, aki a meteorológia alapján hűvös, esős időre készült. Bazidrága, kifejezetten lábmelegítő zokni a túrabakancsban, vastag, kétrétegű nadrág (nem, nem a csodálatos narancssárga, azóta van egy kevésbé feltűnő, de hasonló adottságú szürke softshell nacim), egy műszálas, vastag, hosszúujjú póló, fölé egy polár mellény, ezek mellett a hátizsákban még egy komolyabb esőkabát. A térkép alapján bőven egésznapos túra, távol minden korrigálási lehetőségtől.

Ehhez képest végig izzasztott a nap. A sörrel együtt két liter folyadékom volt. Az utolsó 2,5 órás szakaszon már a falevelekről szopogattam le a felületi nedvességet.

Vissza a Hernádhoz. Ücsörögtem a kocsmánál, ettem is műzlicsokit a sörhöz, és annyira jól éreztem magamat, hogy úgy döntöttem, jó nagy lauffal magam elé engedem az üldöző csapatot. Akik viszont nem jöttek. (Valószínűleg felmentek a szurdokba.)

Lehiggadva, kényelmes tempóban indultam tovább. Éppenhogy átértem a kőhídon, amikor felállt egy addig az út szélén üldögélő csapat és elindult abba az irányba, amerre én is mentem. Bakker. Megint rohanhattam. Pedig most olyan terep jött, ahol egyrészt durva terepakadályok vannak, másfelől még sohasem jártam. Szerettem volna egy csomót fényképezni.

Aztán jött szembe is egy nagy csoport, én gyorsan átcsusszantam mellettük, a két csoport meg lehet, hogy most is ott lóg egymással szemben a tálcákról.

Egy kicsit lassíthattam. De olyan nagyon nem, mert akárhogy is nézzük, a Hernád-áttörés főút, ott bármikor jöhetnek nagyobb csoportok.

Úgy gondoltam, hogy majd a Fehér-patak bejárata után fogok lazítani, oda már csak a megszállottak mennek. Rohantam, rohantam. Végül Biely potok, bementem - és ezerrel nekiálltam művészkedni. Ugyanis most látszott igazán, miért is fehér ez a patak. (Korábban, amikor családdal már kereszteztük ezt a patakot, akkor a hegyes szögben sütő lemenő nap fényében leginkább sárga és zöld volt.) Az egyik ilyen bonyolult felvételsorozatból léptem vissza az ösvényre - és ott volt egy 10 fős csoport.

Bakkerbakker. Megpróbáltam elmenekülni előlük is, de jött egy olyan rész, ahol feltétlenül csinálnom kellett párszáz fényképet. Megálltam. Ők is. Jól elvoltunk. Megkérték, hogy fényképezzem le őket. Ahelyett, hogy mindenkit berugdostam volna a patakba, lefényképeztem őket. Aztán lassan felcuccoltak, én pedig találtam még néhány fűszálat, melyek nem voltak minden szögből megörökítve. Elengedtem a csapatot, sőt, laufot is kaptak.

Ez egészen az első dongalétráig tartott. Ugyanis volt velük egy kutya, és az nem volt hajlandó felmászni egy ilyen ingatag valamire. Előlről húzták, hátulról rugdosták, de nem. A gazdája időnként trükközött egyet, elindult a kutyával visszafelé, majd hirtelen megfordultak és ismét nekivezette a kutyát a létrának. De a doggie sem ma jött le a falvédőről, ezerrel befékezett a létra előtt.

Nem kicsit nem értettem a helyzetet, mert a kutya kábé feleakkora volt, mint a macskáink, simán bele lehetett volna vágni egy hátizsákba. De valamiért a gazdája azt akarta, hogy a dög a saját lábán jöjjön át.

Egy ideig élveztem a műsort, aztán beugrott, hány dongalétra is lesz még ezen az útvonalon. Így amikor a gazdi éppen trükközött a kutyával, gyorsan felrohantam a létrára, bodicsek, bocs, bodicsek, bocs, bodicsek - és már át is mentem rajtuk.

Nem is volt gondom, végig a Fehér patak völgyében.

Illetve mégis. Borzalmasan el voltak hanyagolva a dongalétrák. Volt egy, amelyikre ráléptem és egyből 90 fokot fordult, én pedig belezúgtam a patakba. Szerencsés esés volt, kiderült, hogy annyira jó a vízhatlan szerelésem, hogy 20-30 centi víz nem akadály. Innentől sokszor egyszerűsítettem az utat, ha a parti ‘ösvény’ túl nehéz, túl bonyolult volt, inkább mentem tovább a mederben. (Persze vigyázni kellett, mert annyira tiszta volt a víz, hogy nem igazán lehetett saccolni a mélységét.)

Sokolia dolina - vándor, ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel. Másodjára járok erre, és mind a kétszer ez volt az első gondolatom. A barátságos, világos patakvölgyből kell ráfordulni egy sötét, fenyegető ösvényre. Mely előtt egy nagy tábla fogad, ahol elmagyarázzák, hogy ez az útvonal az SzP legnehezebb túraútvonala, biztosan meggondoltad-e, hogy bevállalod?

Naná. Ezért jöttem el ilyen messzire.

Igaz, nem a legnormálisabban. Képzeljünk el egy hegyére állított háromszöget. A két felső csúcson van a két turistaközpont (Podlesok és Csingó), bent a Paradicsom mélyében meg a Sokolia dolina. Azaz akárhonnan is közelíted meg, mindig fáradtan érsz oda. De ha abszolút perverz vagy, akkor azt csinálod, amit én: átmész az egyik központból a másikba, majd onnan vágsz neki a víznyelő-túrának.

A létrák előtti emelkedőnél utolért a korábbi csapat, csak most éppen már a kutya és a gazdája nélkül. De itt már voltam annyira fáradt, hogy elengedtem őket. (Azért nem semmi: eredetileg úgy gondolták, hogy a kutya is felmászik ezen a terepen?)

Na, a nagy létra és környéke. Víz volt, bőven. Még több is. Én pedig lépcsőfokról lépcsőfokra lefényképeztem mindent, amit a 80 méter magas létra- és hídkomplexumban érdemes. (Tudom, korábban már írtam, de az újak kedvéért: egy házgyári lakás magassága 265 centi, ráhagyásokkal egy tízemeletes 30 méter. Azaz képzelj el két egymásra rakott tízemeletest, majd rájuk még egy hatemeles épületet. Na, ekkora magas az itt jövő létrarendszer, mely körbeölel egy ekkora magas vízesés-rendszert. Egyszerre gyönyörű és félelmetes.)

Igazából ez a rész volt a mai túra fő oka, ide akartam eljönni fényképezgetni a teljes fotós felszereléssel. Kár, hogy itt már annyira hulla voltam, hogy levegőt is csak a bőrömön keresztül tudtam venni.

Rögtön a létrarendszer után jött még 250 méternyi szintemelkedés. Olyan jó közép-európai módra: nem ám szerpentinezünk - akinek kell, az kapja meg gyorsan a magasságot. Ezen a részen már 50 méterenként álltam meg pihenni. Értem én, hogy az a hatékony, ha az ember egy állandó sebességgel megy, de nálam itt már abszolút elfogyott. Mármint a sebesség.

És még itt is jöttek mögöttem. De már nem zavart. Ez sima erdei szakasz volt (méhekkel, legyekkel), itt nem számított, ki van elől. Itt már fényképezés sincs.

Fent voltam a Sokolia dolina kijáratánál, a tábla szerint 1002 méteren. Ezt le is ellenőriztem, nem igaz. A kijárat valójában csak 930 méteren van. Ha továbbmegyünk Mala Polanka felé, akkor nagyjából félúton, egy kaptató tetején érjük el az ezer métert. Ja, a túra indulómagassága 540 méter - de ez nem jelent semmit, mert sok a hullámzás.

És ott álltam... pontosabban ültem, mint egy nagy rakás szerencsétlenség. Az izgalmas részeken túl voltam, most már csak a hazatérés maradna. Térkép szerint 2,5 óra, lefelé menet. Az én térdeimmel. Víz nélkül. Hullafáradtan.

Azt hittem, soha nem fog elmúlni ez az idő.

Nyilván itt is volt csoport mögöttem, egész pontosan kettő is. De itt már nem érdekeltek. Ezt az utat már kivülről ismerem, a legtöbb túránkon ez a befejező menet.

A bakancsomnak a sok víz betette valamennyire a kaput. (Mind a patakvölgyben, mind a víznyelőben elég sokat mentem vízben.) Olyan hangja lett, amikor léptem, mint amilyen hangja a Komár mopedemnek volt, amikor csavartam egy embereset a gázkaron. Olyan jó morgós. Mondjuk csodálkozni egy cseppet sem csodálkozom: ahogyan bántam ma vele, az a legkevesebb, hogy végigmorogja a hazautat.

Ahogy közeledtem Podlesok felé, úgy kezdett el tekerni az agyam. (Abból tudtam, hogy közeledem, mert felhallatszott a szomszédban zajló buli.) Nejjel még a túra előtt megbeszéltük, hogy délután káposztalevesezünk valahol. Igenám, de én vizes, koszos és büdös voltam, nem is kicsit. Így beülni egy étterembe... elég laza lett volna. Ha viszont elmegyek a - viszonylag messze lévő - faházunkba, lezuhanyzok, átöltözök... bizisten nem leszek képes újból felhúzni a bakancsot.

Végül kompromisszum lett a dologból, Podlesokban leültem két sörrel egy kocsma kerthelyiségébe - mondtam már, hogy milyen szomjas voltam visszafelé? - majd rácsörögtem Nejre, hogy mindhármunkat itt talál a kocsmában. Igaz, a teraszon csak sültkolbász volt, de kompromisszumnak megtette.

Számvetés: a meglehetősen optimista térkép szerint az út 9,5 óra. Én úgy képzeltem, hogy fényképezésekkel, pihenőkkel lesz olyan 11. Ehhez képest végigrohantam 10 óra alatt, pedig tényleg fényképeztem, tényleg pihengettem. Nagy futás volt.

Esti zuhany.

- Először menj el te zuhanyozni - szóltam Nejre.

- Dehogyis. Még lustálkodom. Kezdjed te.

- Biztosan tudod, mennyi melegvíz van a bojlerben? Mert ha te kizuhanyzod a meleg vizet, nekem jó a hideg is, de fordítva...

- Hoppá. Meggyőztél.

Így én lustálkodtam még egy kicsit. Bár a nagy sziszegés a fürdőszobából nem sok jót jelentett.

- Jó volt a melegvíz? - kérdeztem a kifelé tartó Nejtől.

- Nem volt melegvíz.

- Na, ne. Azért volt ilyen drága a szállás, mert direkt olyan faházat kértem, amelyikben van melegvíz.

- Hát... valami mondjuk volt.

- Na látod.

Aztán elmentem én is zuhanyozni. Megnyitottam az egyik csapot. Habár pirosra volt szinezve, de igen hideg volt a víz. Tesztként megnyitottam a másik csapot is. Dermesztően jéghideg víz jött belőle. Hmm, úgy látszik, itt a normál hideg víz számít melegnek.

Tusfürdőm ugyan nem volt, de nem támasztottam semmi kifogást Nej vadvirág illatújával szemben. Itt nem kell félni, hogy lebukok.

- Most örülsz mi? - fogadott Nej, amikor kijöttem.

- ?

- Végre egy neked való hely: spártai körülmények, nincs fűtés és csak hideg vízben lehet zuhanyozni.

Miközben mondta, szórakozottan lepöcköltem egy döglött óriáshangya kitinvázát az ágy széléről, ahová a törölközőt terítettem.

Még haraptunk valamit, majd Nej ágybabújt, én meg kiültem a trepnire a netbookal. A bulizós társaság folyamatosan nyomta, csak immár két zeneforrásból. A kakofóniából itélve ez már a finálé lehetett. Vodka mellett megpróbáltam összeszedni az élményeimet, de szomorúan tapasztaltam, mennyi kiesett, már csak így, egy napon belül is. (A PDA-t ügyesen otthon felejtettem, így nem tudtam menetközben jegyzetelni.)

2010.05.30; vasárnap

Igazából már túl sok minden nem történt. Kilenckor keltünk, jó negyedóra nyüszítés, mire a végtagjaim elkezdtek működni. Kisétáltam, megnézni, hogyan vannak az ifjak: csend volt. A házuk előtt pedig két mentőautó állt. Most ezek akkor vagy hámból kirúgó mentőszolgálatosok voltak, vagy csak jól sikerült a buli.

Hazafelé beléptünk egy szlovák Tescoba sörért, aztán tekerés haza. Ahogy megérkeztünk, leszakadt az ég. Csuromvizesek lettünk, mire berámoltunk.

Valaki szólhatna már odafönt, hogy lassan elég lesz ebből a májusi aranyból.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Podlesok2010

20. Velencei tó

Nagy melegben nagy pocsolya

2010.06.12; szombat

Megjegyzem, ez nem szándékosan alakult így. Ha ilyen nagy meleg van, akkor kereszthuzatot csinálok a lakásban, bekapcsolom a ventillátort - és ülök otthon, a popsimon. Eszem ágában sincs leutazni akármelyik zsúfolt, népszerű tópartra, strandokról nem is beszélve.

Ennek ellenére a mai napot a Velencei-tónál töltöttem.

Idén eddig nem sok áldás volt a kajakosklub rendezvényein. Márciusban mentünk volna egy jó cimborával kicsit túlélős kajakozásra, aztán nálunk közbejött valami. Mondjuk, másfelől sem igen tudtunk volna menni, igen kellemetlen, szeles-havas időt húztunk a kalapból. Aztán jött volna a szezonnyitó a Fertő-tónál, de pont azon a hétvégén tört be embertelen viharokkal a májusi eső.

Mára pedig kisgyerekes családi napot terveztünk a Velencei-tónál.

Nálunk a kisgyerekes családi nap úgy nyilvánul meg, hogy mi lemegyünk, kis gyerekeink meg kihasználják, hogy szabad a kecó.

Erre egyfelől hőségriadót jelentettek, másfelől egy markoló elzárta a rejtett kikötő felé menő utat, így maradt a zsúfolt strand.

Persze mit panaszkodom, Barnáéknál gyerekvasutas avatás. Tűző napon, öltönyben. Aki nem éli túl, abból úgysem lett volna jó vasutas.

Viszont így legalább az apró gyerekek is megtanulták, mi is az a kótyonfitty. Ugyanis dacára a megváltozott helyszínnek, dacára a meglehetősen erős szélnek, csak elmentünk az eredeti célpontig.

Odafelé az eredetileg becélzott mólónál kötötünk ki lubickolni, volt egy hosszú pihenő a Halász csárdánál (mi evezőkkel vonultunk be, a lovastúra csapat meg nyergekkel), aztán a visszaút már egy nagy lendülettel ment le. (Össztáv: 16 km.)

Nejjel eveztünk, a kettes kajakot vittük. Habár engem mostanában az egyes kajak állít rendszeresen kihívások elé, de azért van mit foglalkoznom a kettessel is. Ebbe a beszállás/kiszállás borzasztó könnyű, ellenben bennemaradni órákon keresztül - majdhogynem lehetetlen. Félóra után mindenem fáj, görcsöl, legszívesebben menekülnék a kajakból. Mivel optimista vagyok, így azt gondolom, hogy annyi az összes baj, hogy még nem találtam el a jó beállításokat. Csak éppen ez a kisérletezés már két éve tart. Míg az egyes kajak elsőre olyan kényelmes volt, mint egy Pullman kocsi.

De térjünk vissza a napra. Jó volt találkozni az ismerősökkel, jó volt dumálni egyet - és jó volt látni, hogy az aprónépség is vadul tekeri az evezőlapátot.

Mondjuk mi Nejjel túl sokat nem beszélgettünk a vízen, mert mindegyik apró módosításomtól csak rosszabb és rosszabb lett az üléspozícióm, így minden alkalommal vadul eveztünk egyedül az élen - siettünk partot érni, hadd szálljak ki és hadd állítsam máshová a pedálokat. (A szivacs, illetve felfújható kispárna az ülésre zsákutca: instabil lett tőle a kajak.)

Mindenesetre a hőségriadót megúsztuk, úgy, hogy én gyk. nem is lettem bekenve. A múlt heti akció után ugyanis annyira leégtem, hogy most csak hosszú halásznadrág, hosszúujjú póló kombinációban voltam hajlandó vízreszállni. A fejemen nagy peremes sapka is volt - így csak az arcom égett szénné, ugyanis a víz visszaszórta alulról azt a drága, édes napfényt.

És akkor következzen valami egészen más

2010.06.13; vasárnap

Mondjuk a Velencei-tó. Mondjuk kajakkal.

De persze most már a másik kajakkal. És igazából nem is a jó nagy túra volt a cél, hanem a ki/beszállás gyakorlása. Emlékszem, anno a kettest is itt győztük le, a szabadstrand déli oldalán lévő 20 centis vízben.

Most azért voltak gondok.

Borzasztóan magas volt a víz. Hülye fejjel nem néztem meg tegnap, így csak ma derült ki, hogy az a bizonyos legalacsonyabb vízszint is combtőig ér nekem. Ebből a pozícióból azért nem olyan könnyű csak úgy ráhuppanni a kajakra. Nem mondom, hogy nem lehet, a nap végére terveztem is, hogy eljutok idáig - de ez már a haladó szint. Előtte meg kell barátkoznom a kajak dinamikájával, ki kell tapasztalnom a határait.

A magas vízszint miatt borzasztóan felértékelődött az a pici behajtó a strand északi részén. Mivel a kisgyerekesek sehol máshol nem tudták elengedni a csöppségeket, így az a tíz-tíz négyzetméteres terület több talicskányi aprókölyökkel volt tele.

De ne rohanjunk ennyire előre.

Most ott járunk, hogy borzasztó bamba képpel állok a strand déli részén a közel derékig érő vízben és méregetem a kajakot. Fejemen az idióta sapka, napszemüveg, rajtam kék hosszúujjú póló, halásznadrág. Körülöttem mindenki falatnyi úszórucikban dobálja magát és szemmel láthatóan így is melegük van. Rám körülbelül úgy néznek, mint egy marslakóra.

Rövid tanakodás után úgy döntöttem, hogy átnavigálom magamat a strand északi oldalára. Ez olyan 400 méteres út. Jelzem, már amikor a kocsitól elvittem a vízig a kajakot, már attól kis híján összetojtam magam. A bébi önmagában sem könnyű, de túrára felkészítve meg aztán végképp nem. (Vizek, durván felszerelt dslr fényképezőgép, autóstáska minden fontos cuccal, szandál, meg ilyenek.) Nyilván nem mentem ki a partra, gondoltam végigterelgetem a vízben. Hát... A vízállás tényleg brutál volt, akadt olyan rész, hogy a parttól tíz méterre a nyakamig ért. De legalább haladtam. Egészen az óriáscsúszdáig. Onnantól strand lezárva, meder kikotorva.

Na, itt voltam bajban. (Meg vízben.) Innen még 200 méter a cél. Vagy kimegyek a partra és kézben végigszenvedem a beszállóig, vagy visszaterelgetem a déli csücsökbe, kiviszem az autóhoz és átállok a másik parkolóba. Az első mellett döntöttem. (Nem volt ám olyan könnyű a strandoló tömegben terelni a kajakot, aztán még kétszer így is cipelni kell, nem beszélve arról, hogy a két parkoló kompatibilis-e egymással, azaz az egyik elfogadja-e a másik parkolócéduláját.)

Part. Ehej-uhnyem. De szószerint. A vállamra nyilván nem tudtam venni, max derékig tudtam megemelni, aztán erősen hátrahomorítva, dülledő szemekkel mentem vagy 20-30 métert a következő pihenőig.

Külön jó volt, hogy az eredeti terveim szerint minél kisebb feltűnést akartam kelteni - egyáltalán nem hiányzott, hogy amikor borulgatok a vízben, akkor lelkes közönség tapsoljon körülöttem. Természetesen amikor végigszenvedtem magam a járdán, sikerült az egész strand figyelmét magamra vonnom. Vajon mire készülhet ez a furcsán öltözött, rejtélyes alak? Persze kaptam az ívet is. “Nem is gondoltam volna, hogy a kajakozás ilyen kemény sport!” És ez még a jópofa beszólások közé tartozott.

De megérkeztem. Mondanom sem kell, itt sem az a látvány fogadott, amire számítottam: az apró kölyköktől a vízbe alig tudtam berakni a hajót, nemhogy ki/bepattogjak, borulgassak. Végül gondolatban legyintettem, beültem, aztán irány a víz. Ha már gyakorolni nem tudok, akkor legalább evezzek egy jót. 9.00-kor voltam a strandon, 10.15-kor rúgtam el magamat. A többi nettó szerencsétlenkedés volt.

Első körben elmentem az északi strandra, hátha ott más a helyzet. Nem nyert. A víz ott is magas volt, a gyerekpancsolót meg sziklákkal zárták le. Ennek ellenére nem mondanám, hogy rossz kedvem volt. Határozottan jól éreztem magam. A kajak borzasztóan kényelmes volt, hasította a vizet. Most először éreztem, hogy kezdünk összenőni, se a nagy szél, se a hullámzás nem zavart. Olyannyira nem, hogy megvoltak az első próbafényképezéseim is. (Pedig hullámzó vizen ez egyáltalán nem egyszerű mulatság.)

Éreztem, hogy a kapcsolatunk kezd kiteljesedni... csak ez a fránya ki/beszállás menne már rendesen. Aztán hoppá! Eszembe jutott, hogy tegnap, az isten háta mögötti kikötőben a fasólyán pont olyan kicsi volt a víz, mint amilyent keresek. És mivel tényleg az isten háta mögött van, ott simán gyakorolhatok közönség nélkül is.

Előtte még benéztem az evezős pályára, megvártam egy futamot - és csak ezután indultam útnak. (Vesd össze ezt azzal, hogy tegnap azért eveztünk eszeveszetten, mert minden perc szenvedés volt a kajakban.)

Sitty-sutty, ott is voltam. Ember sehol, bár néhány autót azért már kipányváztak a placcra.

Kiszálltam. Itt döbbentem rá egy újabb kellemetlen tényre: tegnap egy bordástalpú neoprén cipő volt rajtam és abban simán tudtam rohangálni a ferde, mohától iszamos sólyán. Ma viszont mezítláb vágtam a tájnak - na, így csúszott is a sólya, mint az istennyila. Csak hogy ne legyen egyszerű az élet.

Kihajigáltam minden felesleges dolgot a kajakból, majd betoltam addig, hogy olyan 20 centis vízben legyen. Itt már azért pont eléggé billegett. Első beszállási kisérlet. Hosszas egyensúlyozás után sikerült is - kár, hogy vezéráldozatként durván hátratört a bal kéz hüvelykujjam. 3-4 percig lógattam a vízbe, próbáltam csökkenteni a fájdalmat. A kiszállás ebből kifolyólag nem is kis szenvedés volt. Gondoltam, egy kicsit sétálok a következő próbálkozás előtt, hadd pihenjen az ujjam.

Ekkor jött meg két tini csajszi. A fene tudja, miért gondolták úgy, hogy nekik aznap a sólyában kell fürödniük, de nagyon határozottak voltak. Lecuccoltak mellé, majd beleültek a kicsi vízbe.

Kis híján azt hittem, eldurran az agyam. Olyan 200 méterre onnan van rendes strand. Annyit áztathatják a popsijukat, ameddig akarják. A kutyát nem zavarnák. Erre beülnek a sólyára, közvetlenül a kajak mellé. Mondanom sem kell, a boruláspróbáknak egyből vége lett, becuccoltam a kajakba és nem is kicsit duzzogva továbbálltam.

Túl sok ötletem már nem volt. Halvány kisérletként áteveztem a túlsó partra, hátha valamelyik strandon találok olyan részt, ahol fokozatosan ereszkedik bele a part a vízbe - de nem jártam sikerrel.

Ezzel szemben a hullámállósággal kapcsolatban újabb sikerélményem volt. Velence déli részén van egy elhagyott kikötő, előtte egy többszáz méteres hullámtörő gát. Na, ez mellett olyan tíz méter távolságra eveztem végig. Erős szél volt, nagy hullámok - ezek jöttek balról - a gát pedig egyből visszadobta a hullámokat. Ezek jöttek jobbról, de eltérő frekvenciával. Azaz a hajó folyamatosan kapta a pofonokat jobbról is, balról is - de meg se rezzent.

Annyira kezdem megszeretni, hogy lehet, mégsem YouBastard lesz a neve. Most a Rozmár/Walrus név tetszik. Ez ugyanis egyfelől egy kifejezetten okos, nagytestű állat, másfelől pedig parton ugyan roppant béna, de a vízben kevés ügyesebb van nála.

Innen visszaeveztem a szabadstrandra. Volt még egy probléma: hol kötök ki? Ha a sekély részen, akkor 400 métert kell cipekednem. Ha a déli részen... hát, ott elég mély a víz. Nyilván az utóbbi mellett döntöttem, gondoltam megpróbálok kiszállni, legfeljebb kiborulok.

Legfeljebb kiborultam. Már majdnem sikerült kicsusszannom, amikor jött egy hullám és arrébbdobta az egészet. Innentől persze fel is adtam a további kisérletezést, szél, hullámok, mély víz... majd.

Mivel a múltkori iszapfürdő után elég koszos volt a hajó, a bravúros kiszállásnál meg telement vízzel, gondoltam, kitakarítom. A vízmeregető szivaccsal kívül-belül megsikáltam, most szép.

Megpróbálgattam kiterelgetni a tömegben. Hát, ha reggel fél tízkor nehéz volt, most, déltájban, majdhogynem lehetetlen. Nagyon lassan haladtam.

Odaúszott három kölyök. A nagyfülű volt a leglelkesebb.

- Fú, kajak! Ugye, ez kajak?

- Az bizony.

- Nagyon dögösen néz ki. Ugye? - fordult a többiek felé.

Mindhárman megpróbálták beledugni a fejüket az utastérbe.

- Jövő héttől fogunk elkezdeni kajakozni - lelkendezett ismét a fülekben gazdagabb - Nem is gondoltam volna, hogy ez ilyen dögösen néz ki!

Belegondoltam, hogy mivel szoktak kezdeni: ilyen portya-féle, kopott, billegős kajakok... fog még a kölyök fogakat csikorogtatni. De nem akartam elvenni a kedvét, finoman céloztam csak rá, hogy ez egy tengeri kajak, nem biztos, hogy ilyennel fognak találkozni.

Aztán kiszenvedtem a kajakot a stégen, átharcoltam magam vele a napozó emberek tömkelegén, feldobtam a csomagtartóra, összepakoltam mindent, végül még indulás előtt elmentem ebédelni.

Elkeserítő volt. Ugyanaz a vendégszopatós technika, mint amely ellen már a balatoni írásnál is kikeltem. Minek kellene történnie ahhoz, hogy betörjön egy kis fogyasztóbarátság, egy kis ügyfélszemlélet a strandi kiszolgálások kultúrájába? Vagy addig nem csinálnak semmit, míg egyszer a forradalom rájuk nem gyújtja a bódét?

Aztán a csónakháznál megint felnyomtam magamban az ideget. Olyan frankón körbepakolták a helyemet, hogy az eddigi nagyon nehéz pakolás gyk. lehetetlen küldetéssé fajult. Holnap délután kipróbálom, hogyan működik egyedül. Ha nem, akkor érik egy beszélgetés a gondnokkal.

21. Amikor a felhő lába belelóg a vízbe

2010.06.25-26; péntek-szombat

És ebből kifolyólag minden bánatos szürke lesz a világon.

De legalább nem esik az eső.

Már télen elkezdtük tervezni Gáborral, hogy márciusban elmegyünk kajakkal valahová, de úgy, hogy alszunk is a vízparton egyet. Erről csak az időjárást felejtettük el értesíteni, így aztán a kijelölt hétvégére esős, havas, viharos időt kaptunk.

Lévén elfoglalt emberek, a kalandot bizonytalan időre elhalasztottuk. Gábor közben meglátogatta Kínát, Nej pedig, ha lehet így fogalmazni, még messzebb tájakon járt.

Végül most, június végére jött össze minden a kiránduláshoz. Eltekintve a jó időtől. De olyan az utóbbi időben nem járt errefelé.

Az eredeti csapathoz csatlakozott még Nej és Zoltán is. A rengeteg sár és a magas vízállás miatt végül úgy döntöttünk, hogy a partonalvást elhagyjuk, lenyomjuk egy nap alatt a két napra tervezett mennyiséget.

Persze ne gondold azt, hogy ehhez fel kellett vennünk a Superman jelmezt. Eleve az eredeti túra meglehetősen gyengére volt tervezve (kaland és jó hangulat, semmi teljesítménytúra), ráadásul most a víznek is nagyobb a sodra, gyorsabban visz lefelé.

Pénteken már a kajakkal mentem dolgozni. (Mármint felkötöttem a kocsi tetejére. Azért annyi eső még nem esett.) Gondolhatod, mennyire lelkesen figyeltem az egész délelőtt zuhogó esőt az ablakból. Én ugyanis lemaradtam egy brossúrával, még úgy készültem, hogy a hétvégén már jó idő lesz végre. Nem is vittem egy gramm meleg ruhát sem.

Délután összeszedtem mindenkit, aztán fél hét körül értünk Esztergomba, Gáborékhoz. Gyors, de igen minőségi vacsora után irány a belváros: Európa Kiadó koncert.

Itt több furcsa dolog is történt. Az egyik, hogy a koncert pontosan kezdődött. A másik, hogy Európa Kiadó... 2010-ben? Határozott izgalommal álltam meg a szinpad előtt. Utoljára a nyolcvanas évek vége felé voltam EK koncerten, igazából már attól is lehidaltam, hogy ez a zenekar még létezik.

Na nézzük, névsorolvasás. Másik János. Igen, ott van. Igaz, pocakot eresztett, de attól még nyomkodta derekasan a billentyűket. Jenő? Nos, őt nem láttam. Igaz, ott énekelt valami öreg pacák a szinpad elején, de ez nem lehet a Jenő. Ez a fazon leginkább Zsíros Gézára, a volt egyetemi gépész tanáromra hasonlított. Még hümmögtem is, hogy szép, szép, Európa Kiadó 2010-ben... de Jenő nélkül az egész semmit sem ér.

Aztán az öregúr elkezdett énekelni. Bakker, ez most vagy playback, vagy mégis ez a fazon a Jenő.

Beosontam a küzdőtér elejére és nekiálltam alaposan fixírozni. Két-három számnak kellett eltelnie, mire a gesztusok, a mimika és a stílus eltörölte a kort és újra a rég ismert énekest láttam. Onnantól már nem volt probléma, ugyanúgy élveztem a zenét, mint korábban.

Eltekintve a körülöttem lelkesen pogózó társaságtól. Félre ne értsd, ha az ember bemegy közvetlenül a színpad előtti sorokba, középen, ott nem angol teazsúrra számít. Jó nagy darab vagyok, elég jól viselem az ugráló fanatikusokat, általában lepattannak rólam. Itt viszont három, 100+ kilós, elől kopaszodó, hátul lófarkas úriember próbálta szorgos és leginkább kiszámíthatatlan bakkecske ugrásokkal leamortizálni a közönséget. Nagy vonalakban senki nem haragudott senkire, de az egyik álldogáló a barátnője elleni inzultusnak vette azt, hogy rájuk zuhant 120 kiló őserő, aztán ebből lett is némi kakaskodás.

Jól éreztem magam.

A koncert egyébként is nagyon jóra sikerült. Fogalmam sincs, mi szállta meg a zenekart, de olyan veszettül játszottak, mintha ez lett volna az utolsó előadásuk. Új számot nem nyomtak (ez most vicc volt), de a régiek nagyon jól szóltak.

Elmesélem, mert Jenő azt mondta, hogy ezt most csak nekünk, csak most meséli el. Az EK rendszerint rögzített menetrend szerint játszik, a koncertjük nem kivánságműsor. Egyetlen alkalommal engedtek csak a közönség nyomásának.

Lengyelországban játszottak egy fesztiválon. Egy heavy metal fesztiválon. Valószínűleg a szervezők nem voltak teljesen otthon a zenekar repertoárjában, azért hívhatták meg őket, mindenesetre a nézőközönség durván kiakadt rájuk. Aztán két szám között néhányan beordították, hogy ‘fuck you!’ - Ja, ha ez kell nektek - vonták meg a vállukat... és eljátszották a Fuck You! című számukat.

A koncert után még sétáltunk egy nagyot a városban. Azért furcsa. A magyar zenékből az első nagy hatást a P Mobil, Edda, Beatrice, HBB vonulat tette rám, a hetvenes évek végén, nyolcvanas évek elején. Olyannyira odáig voltam, hogy én, a jólnevelt gyerek, becsövesítettem a farmeromat, és még Ricse kendőm is volt. (Igaz, ez utóbbit nem hordtam, el volt dugva a szekrényemben.) Viszont jártam rendszeresen koncertekre és ott ugráltam az első sorban, ahogy kellett.

A középiskolás és katonai évek után kaptam a következő nagy hatást, amikor az egyetemen megismertem az alternatív vonulatot: Kontroll Csoport, Európa Kiadó, Sziámi, Balaton, Trabant, Neurotic, Pál Utcai Fiúk... hogy csak néhányat említsek a sok közül. A két zenei világ között talán pár év különbség, ha lehetett - és nézzük meg most, hogy melyikből mi is lett. Egyedül Hobó pályaíve nevezhető normálisnak, más kérdés, hogy annyira belesüllyedt a lelki nyomorúságba, hogy ezen mélységekbe már nem vagyok hajlandó követni. (Megjegyezve, hogy a szimbolikáját már a nyolcvanas évek végén átkozottul untam, nekem a Vadászat már pont a fekete-fehér mivolta miatt nem igazán jött be.) A többiekről meg inkább nem is beszélnék, Schuszter, Vikidál, Feró, Pataki... hagyjuk.

Ezzel szemben a másik vonulat zenészei, az általuk játszott zenék a mai napig hitelesek. Pedig őket is kábé ugyanannyira kapta el a mainstream, lemezeket adtak ki, koncerteztek... és mégis. A zenéjük, és különösen a szövegeik a mai napig aktuálisak. Amit változtak, attól is csak jobbak lettek. (Igen, nekem tetszik Müller Péter zalai korszaka is, egyedül Pajor szineváltozása verte ki a biztosítékot. De zeneileg még így is nagyon jó.)

Szóval, volt miről beszélgetnünk. Át is húzódott az este a következő napra, ami annyiból volt izgalmas, hogy korai kelést terveztünk. Elvégre 50 kilométernyi evezés várt ránk.

Nem is a 8 órai ébredéssel volt gond, az nagyjából megvolt. De Gáboréknál olyan, hogy elkapkodott reggeli, nem létezik. Alapvetően igazuk is van, az étkezés van akkora kulináris öröm, hogy nem szabad sürgetni.

Durván 11.45-kor értünk oda, hogy billegett popsink alatt az ülés. Azaz benne ültünk a kajakban és elkezdtük paskolni a vizet.

Ahhoz képest, hogy a reggeli alatt még esett az eső, az első pár száz méter után ezerrel kisütött a nap. Baromira örültem neki, mert a rossz időre való tekintettel magamra húztam a teljes ruhatáramat. De egy derekas leizzasztás után napocska balfenéken el, felhő jobbfenéken elő, és ez a felállás maradt is.

Szerencsére se szél, se eső nem volt, szóval akár ideálisnak is nevezhettem volna az időt - csak éppen fényképezni nem lehetett rendesen.

Pilismarótnál Gábor és Zoltán kiszálltak. Mi, amikor megláttuk, hogy a látszólag jó part annyira azért nem ideális, inkább bentmaradtunk a kajakban. Eljátszottam a fényképezőgéppel, amíg a többiek intézték szárazföldön a dolgaikat. Valamiért meg voltam győződve róla, hogy Kisoroszinál úgyis kiszállunk halat enni, túlzottan nem zavart az üldögélés.

Innen nagyon szerencsétlenül indultunk tovább, pont egy böszme nagy uszály elé jöttünk ki. A nagy dög olyan 0.01 kmh-val mehetett gyorsabban nálunk, azaz elég sokáig keresztezgettük egymás útját.

Viszont Visegrád még ilyen ramaty fényviszonyok között is gyönyörű volt. Ültünk és vigyorogtunk ki a fejünkből. Voltam már itt busszal, autóval, bringával, hajóval - és immár megnéztem a partot kajakból is.

Kisoroszinál végül nem szálltunk ki. Egyszerűen ez nem volt olyan kiszállós nap. Tekertünk tovább. A fiúk némileg lemaradtak. Ők azt állították, hogy mi voltunk nagyon gyorsak, szerintem viszont egyszerűen csak udvariasságból engedtek előre.

Tulajdonképpen innen már sokminden nem történt. Dunabogdánynál valami megpörgette 90 fokkal a kajakot, én ugyan csapkodtam az evezővel körbe, hogy fejbevágjam a szörnyet, de végül nem történt semmi. Egyenesbe álltunk, mentünk tovább. Lehetett volna limány is, de itt se szűkület, se felfelé evezés, se gyorsuló szakasz nem volt. Biztos a bogdányi óriáspolip.

A tahi hídnál ütött vissza a kiállás nélküli taktika. Én már kezdtem igen éhes lenni, Nej meg nagyjából ellenkezőleg. Aztán Zoltán mentette meg a napot: kiderült, hogy volt sör a gyorstárolójában, ráadásul korábban már ellestem tőle, hogyan kell evezés közben sört inni. Egyből rendbejött a szénhidrát háztartásom. Nejnek ugyan még mindig baja volt, de vannak dolgok, melyeket kajakban nemcsak a hullámkötény miatt kihívás elvégezni.

Leányfalu környékén Zoltán búcsút vett tőlünk és pillanatok alatt el is tűnt a horizont mögött. (És még mi voltunk utolérhetetlenek, ja.:) Neki ugyanis még le kellett érnie aznap a Római-partra. Mi megelégedtünk Szentendrével is.

Na, ez nem kis mulatság volt.

Ott ültünk a kajakban az ág közepén, kerestük, hol lehet úgy kiszállni, hogy a hajókat is ki tudjuk cipelni az útra. Végül az egyik lépcső mellett Gábor volt a bátor és kivetődött az iszapba. Így jött létre a hídfőállás. Aztán kihúzott minket a partra, onnan már mi is ki tudtunk lépni az iszapba. Ahogy voltunk, koszosan, sárosan leültünk a lépcső aljára és a büdös iszappal mit sem törődve előszedtük a kajakokból a szendvicseket (Gábor a rúd kolbászt) és jóízűen megvacsoráztunk. Fél Szentendre ott lógott felettünk a korláton és nézte, hogy ezek az emberek mit csinálnak odalent.

Kaja után Gábor még iszapbirkózott a kajakokkal (bement a sekély vízbe és lemosta mindkettő alját), majd felcipeltük a cuccot a lépcsőn. Álltunk... és egyszer csak elkezdtem vigyorogni.

Engem gyerekkorban ugyanis még neveltek a szüleim. Többek között szabály volt, hogy ha elmentünk hétvégén korzózni a városba, a patak partjára, akkor mindenkinek ünneplő ruhát kellett viselnie. Most meg itt állunk, térdig vastagon sárosan, felette meg foltokban, büdös és koszos rongyokban... a szentendrei korzón. A Görög Kancsónál. Az ünneplőbe öltözött tömegben.

De legalább történt valami érdekes. A kisklapecek például határozottan élvezték, hogy az iszapos kajakok mellett flangároztak.

Gábor barátnője jött utánunk Esztergomból a két kajakra előkészített kocsinkkal. Amikor tudtuk, hogy a közelben van, lecipeltük a nagyobbik kajakot egy éppen felszabaduló parkolóhelyre. Egyszerre értünk oda egy autóval, de mi gyorsabban manővereztünk. Hamarosan megérkezett a felmentő sereg, felszórtuk a kajakokat, Esztergomban lepakoltunk, egy gyors kávé, búcsúzás, aztán irány Pest. Itthon még elrendeztünk mindent, végül este tízkor úgy koszosan, büdösen bedőltem az ágyba. (Na jó, a sáros ruhát azért levettem.)

Valójában az történt, hogy egyszerre akartunk elmenni fürödni, végül Nej volt a gyorsabb, én meg, miközben vártam rá, elszundítottam.

Nagyon jó hétvégi program volt. A vendéglátás, a koncert, utána a beszélgetés bor mellett, majd másnap egy nagy evezés egy remekbeszabott tájon... rövid, de tömény élmény.

Ilyesmiért találták ki a hétvégét.

22. Két kajak, három beülő, tizennégy nap - Mali Losinj

Lemegyünk

2010.07.03; szombat

Éppenhogy beszerezve Pratchett bácsitól a Maszkabál. Egy nappal az indulás előtt jelent meg magyarul, könyvesboltban még esélytelen lett volna begyűjtenem. Nekem sem volt már rá időm, így Barna ment el érte a kiadó üzletébe. Elhűlve tapasztalta, milyenek tudnak lenni a szerepjátékosok szeánsz közben. Egy csomó elhivatott fantasy hős, amint szuperfegyvereiket, a különleges tulajdonságokat adó játékkártyáikat lengetik egymás felé, harsány csatakiabálások közben.

De még mindig jobb, hogy élőben teszik, nem pedig számítógép mögött. Itt azért valóságosan is pofán lehet verni bárkit.

Hihetetlen, mennyire egy hajtós időszak volt a nyaralás előtti két hét. Szószerint percre ki volt számítva minden. Az utolsó héten például minden nap volt egy bevásárlós köröm, minden napra jutott 2-3 óra pakolás esténként - és mindezek dacára annyira ad-hoc módon ment a végső összepakolás, hogy kizártnak tartottam, hogy nem hagyunk otthon valami roppant fontos dolgot. (Ez a kéthetes sátras nyaralások sajátja: itt már annyi, de annyi mindent kellene vinni, de még rosszabb, hogy bármit otthon felejtesz, az képes lesz teljesen tönkrevágni a nyaralást.)

Aztán még Pest határából visszafordultunk néhány fontos dologért és ennyi. Nem mondom, hogy nem felejtettünk el semmit, de megvoltunk nélkülük.

Közben csütörtök délelőtt letört egy darab a hidamból. Mármint a számban. 2002 óta bírta, most gondolta úgy, hogy elég volt. Délután bolt helyett fogorvos. Szabadságon van. Egész héten. Felhívtam mobilon. Megnyugtatott, hogy semmi bajom nem lehet belőle, maximum esztétikai problémát jelenthet. Erre vigyorogva legyintettem: még csak nem is tudom értelmezni magammal szemben az esztétikát, mint kategóriát.

Az utolsó héten már rendszeresen 4 órákat aludtam, ezért is feküdtem le legalább csütörtökön este tízkor. Így legalább összejött egy 6,5 órás alvás is, a hosszú éjszakai vezetés és a 41 órás ébrenlét előtt.

Pénteken úgy terveztem, hogy kényelmesen összepakolunk, utána délután ledőlök aludni, majd éjfél és hajnal kettő között valamikor elindulunk.

Aha. Gyakorlatilag az egész péntek délután egy eszetlen vágta volt, ahol végülis nagyjából éjfélre sikerült mindent összepakolnunk. Nyilván ekkor már nem feküdtem le, nekivágtunk az útnak.

Életem legrosszabb vezetési élménye volt. Már 20 perc után éreztem, hogy baj van, ilyen állapotban nem lenne szabad vezetnem. Valami emberfölötti teljesítménnyel lekecmeregtem Balatonlelléig, ott kiálltam a parkolóba és csatlakoztam a bőszen horkoló családhoz. Aludtam egy félórát. Utána elsétáltam vécére, de Marche kút, nálam meg nem volt egy fillér sem, így dafke visszasétáltam és újból útnak indultam. A család észre sem vette a megállást. Eleinte jó volt, azt hittem, túltettem magam a kialvatlanságon - de nagyot tévedtem. Kábé egy óra kegyelmi időszak után végig összefolyt előttem az út, csak hihetetlen erős koncentrációval sikerült tudatosítani magamban, hogy hol vagyok és mit csinálok. Borzasztóan sajnálom az egészet, mert egyébként eszméletlen szép tájakon kanyarogtunk, érdemes lett volna jobban is körbenéznem, beszívnom az élményt.

Az M7-en karambol, frissen elkapva az éjszakában. Valami kocsmáros vihette le utánfutón az árukészletet. Kilométereken keresztül söröshordók, pillepalackok és karosszéria-darabok között kellett lavíroznunk. Figyelmeztetésnek pont jókor jött.

A horvát-magyar határon volt egy kis intermezzo.

- Nyissa ki - közölte a határőr.

- A csomagtartót? - kérdeztem vissza.

- Nem, az utánfutót.

Ajjaj. Ott azért volt néhány termékből kereskedelmi mennyiség.

Hátramentem, nekiálltam.

- Azt tudja, hogy benne lesz a tévében? Most forgat itt a Duna TV.

- A fenébe. Ha ezt tudom, akkor indulás előtt megfésülködtem volna.

Ezen jót nevetett. Látszott rajta, hogy már nem is akar annyira vegzálni.

- Nézze, ne bontsa le az egész ponyvát, csak be akarok kukkantani egy kicsit.

- Sajnálom, ez már csak ilyen. A legkisebb bekukkantáshoz is le kell bontanom a teljes hátulját.

Nagyjából ekkorra végeztem. Benézett.

- Te jószagú atyaúristen - tolta hátra a sapkáját - Na, gyorsan menjenek innen.

- Akkor végeztünk? - kérdeztem vissza a biztonság kedvéért.

- Persze.

Beültem, kövér gáz.

Hatalmas ordítás a bódéból. Mint kiderült, még a bent ülővel is lett volna dolgom. Utánfutóval ugyan vissza nem tolatok, Nej sétált vissza az útlevelekkel és fogalmam sincs, mit adott érte cserébe, de se nem lőttek fejbe, se nem tartóztattak le.

Innentől az utazás egy merő harc volt az álommanóval. A küzdelem maga nem ismeretlen számomra, pontosan tudom, mi a menetrend: egy ideig azt hiszi az ember, hogy ezt nem éli túl, ezt nem lehet ébren kibírni, aztán jön egy holtpont, és ha azon átlendültünk, akkor minden visszavált normálisba. Na, itt most ilyesmiről szó sem volt. A “nem lehet ébren kibírni” fázis tartott 13 órán keresztül, dacára, hogy kompoltunk is, meg megittam kábé másfél liter energiaitalt.

Okozott még némi izgalmat az is, hogy a pár centis túllépésért nem voltam hajlandó plusz 100 kunát - 4200 forintot - fizetni. (A plusz díj a két méternél magasabb autókra vonatkozik, én pedig a kajakokkal a tetőn pár centivel fölémentem). A jegyvásárlásnál nem szóltam, aztán viszont nyeltem egy nagyot, amikor felnyílt a hajó gyomrába vezető két méter magas folyosó ajtaja. De szerencsére engem az utánfutó miatt nem oda tereltek, így megúsztuk a buktát.

Cres és Losinj szigetek teljesen más izgalmakkal szolgáltak. Vad romantikus, meredek és szűk utak, viszonylag erős forgalom... és egy fullra pakolt autó (plusz kajakok) és egy fullra pakolt utánfutó. Nem akartam elhinni, de volt néhány emelkedő, ahol a szerelvény kettesben is alig bírt felvánszorogni. Aztán a túloldalon már megint összefolytak előttem az utak.

Megérkeztünk, berendezkedtünk. Csak pár szó... de valójában egy fél napos tevékenység. Sátrak, sörsátor, főzősarkok, utánfutó, autó... ez utóbbi egyszerre szekrény és kajakszállító eszköz. Füstölt az agyunk, égett a kezünk alatt a munka - végül este hatra minden összeállt.

Irány a tenger.

A strand kellemetlen meglepetés: leginkább a porecsi strandhoz hasonlít, nagyon sziklás, nagyon egyenetlen, nagyon mély. Nemhogy labdázni nem tudunk, de egyelőre kajakvízretételi lehetőséget sem találtunk. Ráadásul meglehetősen távol vagyunk a parttól, fent egy domb tetején, gyalog esélytelen még a tengerig is levinni a hajókat. (Pedig előtte alaposan megnéztem a Google Earth segítségével a terepet - és ott látszott két kavicsos part is. Csakhogy a valóságban mindkettő gyerekmedenceként működik.)

Egyébként nagyon jó helyünk van, a parcella kellően tágas, vannak rajta árnyékos helyek és a közelünkben van minden idők legnagyszerűbb vizesblokkja. Hidd el nekem, apró gyerekkorom óta láttam már eleget, de ilyen hiperszupert még sohasem. A felszerelés egészen kiváló (elég, ha annyit mondok, hogy mosógépek is vannak bent, plusz vasalószobák), tiszta, tágas és akkora, hogy simán el lehet tévedni benne. Bőven van elég tér mindenre. Ha ez nem győzött volna meg, emellett kifejezetten szép, hangulatos is a hely.

Este a gyerekek elmentek spanyol-paraguay meccset nézni, Nej bedőlt a sátorba, én pedig kiültem a sörsátor alá irkálni. Sokáig gondolkodtam, mi itt a leginkább furcsa, aztán rájöttem: nincs szúnyog. Este héttől üldögéltem közel tízig, és egy darabot sem láttam, miközben odahaza már délután négykor szétszednek a teraszon. Mondanom sem kell, egész arzenált hoztunk: 1 liter szúnyogűző olaj, hét bambuszfáklya, négy tányér citronella mécses. De legalább elmondhatják magukról, hogy látták a tengert. (Bambuszfáklya, aha. Olyan a talaj, hogy néhol még a 200-as szöget sem tudtuk beverni.)

Még mielőtt bármi földrajzi kavarodásba is belecsúsznánk, nem árt tisztázni: mi a Cikat (Csikat) kempingben voltunk, mely a Zabojci-öbölben van. Az egy szerencsétlen dolog, hogy rögtön mellettünk volt egy nagy és jól kiépített öböl, melynek szintén Cikat a neve. Azaz amikor Cikatra hivatkozok, tessék mindig a kempingre gondolni, ne pedig az öbölre.

A kemping és a város

2010.07.04; vasárnap

Reggel a híres ember ébresztett. Pontosabban, egészen biztos vagyok benne, hogy valamikor világhírű operaénekes lesz belőle. A tüdeje megvan hozzá.Két sátorral arrébb egy csecsemő reggel hétkor rákezdett és fél kilenckor még mindig torkaszakadtából ordított. Garantáltan felébresztette a teljes felső kempinget. A boltban meg gondolom csak néztek, mi ez a hirtelen roham.

Én háromnegyed nyolckor másztam ki a sátorból, Nej nem sokkal később. A későn fekvő kölykök jobban bírták. Pedig ők nehezített pályán nyomták, a dupla gumimatrac leeresztett alattuk az éjjel. Ezer szerencse, hogy készültem B tervre alvás terén. De ez is azt mutatja, hogy ha autóval mész kempingezni, és úgy egyébként van helyed (utánfutó), akkor felejtősek a felfújható ágyak. Kár, hogy kempingágyat meg egyszerűen nem lehet kapni. (Napozóágyakat még lehet hébe-hóba, de ezek alvás céljára nem igazán váltak be.)

Kicsit eltaktikáztam a tájolást. Úgy vertük fel a sátrakat, hogy későn érje őket a nap... erre az a szemét máshol jött fel. Így mi a kisgyerek nélkül is keltünk volna nyolc körül. (A kölyköknek még jutott egy extra óra.)

Pékség, bolt. Éppen nem volt burek sa sirom, de rábeszéltek a burek sa mesomra. (Sajtos, illetve húsos burek.) Nem bántuk meg, ez is nagyon finom volt.

A bolt nagyon alap. Szinte semmi értelmes dolog. Ha grillezni akarunk, be kell menni a városba hentest keresni.

Eredetileg úgy képzeltük, hogy a kajakok a kocsi tetején laknak, de látom már, hogy eleget fogunk súlyzózni velük.

Reggelire teát akartam inni, de annyira kimelegedtem (mi fent vagyunk a dombtetőn, a bolt lent, a nap meg simán besüt oldalról a sörsátor alá és nagyon süt), hogy inkább lesétáltam a tengerhez és úsztam egy nagyot. (Az a jó zsíros húsos burek, az.) Kerestem vízrerakós helyet is, de olyan igazit még mindig nem találtam. A part nagyon sziklás, a Balatonhoz hasonlóan nem is lehet mindenhol bemenni. Vannak betontömbök, oldalukon létrákkal. A reklámfényképeken szereplő köves part kábé 10 méter széles és tele van aprókölyökkel. Ráadásul ez a rész kocsival már nem közelíthető meg. Nagyjából ugyanez a helyzet a part strandon kívüli részével is. Ott van egy-két jónak látszó hely, de hogy odáig eljussak, árkon, bokron és sziklákon kellene átvonszolnom a kajakot.

Az már látszik, hogy itt, ezen a strandon megint nem fogok tudni borulásokat, ki-bemászásokat gyakorolni. Pedig most már nagyon muszáj lenne.

Persze mire visszaértem, már jó volt tea helyett a sör is.

Kora délután van, a csecsemő megint üvölt. Pavarotti kettő.

Már máshol is tapasztaltam, hogy az árazással eleve bátorítják a kisgyerekes családokat, hogy kempingezzenek. 3 év alatt ingyen. Ha én lennék a kempingtulajdonos, pont fordítva gondolkodnék: 3 év alatt tilos lenne még csak be is lépni a kempingbe.

Ez a mostani is, marketingértékként kezeli és többször is hivatkozik rá, hogy stresszmentes kemping. Ehhez képest a nap minden szakában akad valahol hosszútávú ordítást gyakorló apróember.

Elolvastam a kemping szabályzatot. Eszerint kajakkal 200 méteren belül meg sem lehetne közelíteni a partot. Mekkora hülyeség. Aztán tilos mindenféle nyílt tűz (fáklya, gyertya) és persze tilos a grillezés is. Külön felkérték a jóindulatú, normakövető vendégeket, hogy ha ilyesmit látnak maguk körül, azonnal jelentsék fel a szomszédot.

Egyébként el sem hiszed, milyen kevés elég a boldogsághoz. Kiülsz egy árnyékos sörsátor alá... és ülsz. Nincs elviselhetetlen meleg, nincs szél, nincs eső és legfőképpen nincs szúnyog. Nincs semmi, ami elvonná a figyelmedet attól, hogy kizárólag az ülésre koncentrálhass. Ülsz... és érzed, hogy ez most jó. Aztán elsétálsz a hűtőig egy sörért és érzed, hogy most még jobb.

A többhetes pakolás és a horpadásig pakolt utánfutó után hajlandó vagyok elismerni, hogy kicsit mintha sok cuccal vonulnánk ki a természetbe. De amit ma láttam... egy hapsi fehér fürdőköpenyben sétált át a lakókocsiból a vizes blokkba.

Láttam egy fényképet magamról. Nem lehet azt mondani, hogy nem változom. Valamikor fiatal férfiként néztem ki, aztán idős férfiként, most meg idős nőként.

Eredetileg délután már kajakozni akartunk, de aztán még ahhoz sem volt kedvünk. Semmittevés... ez a helyes szó a délutáni tevékenykedés leírására.

Hat óra körül besétáltunk a városba. Ebben a mondatban megint két pozitívum volt: a város és a séta. Bármennyire jó is egy kemping, de az az igazi, amikor sétányi távolságra van egy város, mindenféle érdekes dolgokkal. Ha a séta ráadásul szép tájon, hangulatos ösvényeken vezet, az külön nyeremény.

Megnéztük Mali Losinjt, felmentünk az adekvát magashegyi templomhoz, ettünk egy fagyit (”Mágyárok? Torgyán József mongyonle. Itt a fágyid, Zsuzsi.”), megvizslattuk az éttermeket... szóval a szokásos ismerkedő rutin.

Este kártyaparti lett volna, de mindenki szó nélkül beborult a sátorba.

Az első kapálózások

2010.07.05; hétfő

Kurva matrac. Nem csak automatikus felfújó, de automatikus leengedő is.

Kurva kölykök. Az egész kemping hangos tőlük kora reggel. Egyfelől érthető: nem ugyanazt a kaját kapják, nem ugyanaz az ágyuk, nem ugyanaz a környezet és a szülők sem olyan lelkesedéssel csüggenek rajtuk. A kisgyerek meg olyan, mint a macska: nagyon megviseli a környezetváltozás.

És ráadásul az a tíz méteres szakasz, ahol egyáltalán esélyünk van vízretenni a kajakot, az is tele van velük.

Na, vízretevés. Túl vagyunk az elsőn. Ilyenkor szokta megkérdezni a pszichiáter, hogy ‘akar róla beszélni?’ Hát... hogy a fenébe ne akarnék, egyébként miről szólna ez a könyv?

Addig nem is volt baj, amíg a sátor mellett pakolásztuk a kajakokat, meg a kocsi hátsó ülésére szórtuk be a tartozékokat. De az út a part mellé, nos, az már tudott valamit. Az volt a legkevesebb, hogy éppenhogy egy sávnyi széles volt és piszokul meredek. Az már cifrázta a dolgot, hogy időnként lakóautók jöttek szembe, ilyenkor bőszen tolatgatni kellett. De a legdurvább rész középtájon volt, ott ugyanis derékszögben kanyarodott az út. Az egysávnyi széles. A derékig érő kőkerítéssel védett.

Első alkalommal csak úgy tudtuk bevenni a kanyart, hogy Barna derékig kihajolt az ablakon és onnan navigált, hogy mennyire is vagyunk a kőkerítéstől. (Aztán később már hozzászoktam, megtanultam, hová kell tenni az orrát... de az első pár alkalom szinezte a hajamat rendesen.)

Utána már csak egy csücskös lejtő (mely visszafelé természetesen csücskös emelkedővé alakult át), rajta egy csomó törölközős, matracos csámborgóval. Utána menni kellett a közvetlen parti sétányon olyan 30 métert (egyik oldalon fák, a másikon a meredek tengeri fal lefelé, szerencsére vaskorláttal), hogy legyen annyi hely, hogy visszaforduljak. Itt, a fordulóban, leszórtunk mindent, majd én visszavittem a kocsit a sátorhoz. Igen, a fent említett úton. Barna addig felszerelte a kajakot. Letettem a kocsit. (Mondtam már, hogy a sátortól is csak úgy tudtam kijutni a főútra, hogy olyan 25 métert tolattam sátrak között, egy szűk és kanyargós úton, meglehetős meredeken felfelé?) Innen egy jó 6-7 perces séta volt vissza a távoli partszakaszra. Ott felkaptuk a kettes kajakot és sűrű ‘excuse me, sorry’ csatakiáltások mellett átcipeltük a parti sétányon a napozó, andalgó népség között a gyerekpancsoló szakaszhoz. Beöltöztünk (spricó, sapka, szemüveg), majd ennyi kínszenvedés után ‘leszarom’ vállrándítással elrúgtuk magunkat és vadul nekiálltam kerülgetni a görögdinnyeként lebegő apró gyerekfejeket.

De most térjünk vissza az általánosságok mezejéről a konkrétumok tengerére. Első alkalom, a fentiek szerint abszolválva. Átevickéltünk a strandot jelző kötélen, itt beakasztgattuk a spricókat, leengedtem a kormányt, mehettünk.

- Barna, remélem, könnyen elérhető helyre pakoltad el a napolajat?

- Milyen napolajat?

Hát, nem erre a válaszra számítottam. Ezek szerint a napolaj a kocsiban maradt. Visszamenni érte esélytelen, még csak a belegondolás sem merült fel reális lehetőségként.

- Akkor beszéljünk keveset, úgy legalább a nyelvünk nem ég le.

Átmentünk az első szoroson, be a Losinj-öbölbe. Ez ránézésre egy védett öböl, valójában annyi vizieszköz - köztük néhány egészen nagy is - szántja a hullámokat, hogy gyakorlatilag arénában éreztük magunkat. Kievickéltünk a túloldalon, és már egyből egy másik tengeren voltunk. Nem volt annyi hullám, igaz, a nap is elbújt felhők mögé. Lementünk addig, amíg megláttuk a távolban Veli Losinjt, majd visszafordultunk. Ez végülis csak ismerkedős túra, na meg teljesen szénné sem akartunk égni.

Éppen visszafelé eveztünk, amikor csengett a telefonom. Munkahely. Néztem, nézegettem, aztán felvettem.

- Szia, dolgozol most?

- El se hiszed, hol vagyok éppen.

- Hol?

- Mali Losinj mellett a nyílt tengeren evezek egy kajakban. Gyönyörű időnk van.

- Akkor nem dolgozol?

- Szerinted a tengeren evezni egy kajakban nem munka? - sértődtem meg.

- Oké, de úgy nem?

- Úgy borzasztóan nem.

Hazafelé még szigetkerülőztünk egyet. A Koludarc és a Murtar szigetek között próbáltuk ki, hogy esetleg vadabb terepen is ki tudunk-e szállni a kajakból. A szomorú válasz az, hogy nem. A korábbi sitontop kajakról, mint ahogy a neve is sugallja, egyszeren csak le kellett pattanni. Kiugrottunk a sziklákra és kész. Az a kajak olyan volt, mint a westernfilmek lovai, ahol a cowboy az emeletről is rá tudott ugrani a hátukra. Legalábbis egyszer. A mostani más. Eleve hosszabb. Nem is nagyon találtunk olyan partszakaszt, ahol 5,5 méteren parthoz tudtunk volna simulni. Kétszer-háromszor próbáltuk meg, ebből az egyiknél csúnyán fel is karistoltuk a kajak alját... aztán hagytuk a fenébe. Ez volt az ára. A mostani kettes gyakorlatilag meg sem érzi a hullámokat, megy, mint a veszett fene... de ezzel már nem lehet kikötni mindenféle Rücsök-szigeteken.

Viszont találtunk egy szűk, de nagyon szép öblöt. Nyulak voltunk, a hosszú kajakkal nem mertünk bemenni.

Visszaértünk. A partraszállás megint élmény volt. Dinnyefejek, strandolók közé kivonszolt kajak, melyet nem is tudtunk rendesen kivinni a strandról, csak úgy, hogy felpakoltuk a védőfal tetejére, kimentünk, majd fent felszedtük. Elmentem a kocsiért, bekentem vazelinnel, lementem a kajakért, feldobtuk, aztán irány vissza a sátor. Némileg cifrázta a helyzetet, hogy időközben oda, ahol forogni szoktam, felvertek egy sátrat, de megoldottam.

A csajok meleg kaja helyett egy rossz hírrel vártak: a hős rezsó megmurdelt. Tegnap kiderült, hogy nem lehet grillezni, ma pedig a rezsó dőlt ki. Ezzel szinte egy időben fogyott el a hideg kajánk is. Csúnya lesz úgy éhenhalni, hogy az utánfutó tele van száraztésztával és szószokkal.

Eddig egész jól állunk a technikával, tegnap este az usb modem drivereit kellett újratelepítenem, mert teljesen meghülyült. A szolgáltató le is tiltotta a SIM kártyát. Szerencsére az újratelepítés és egy jó hosszú várakozás után működött minden.

Elméletileg van a kempingben wifi is. Pontosabban, olyan szerencsés helyen vagyunk, hogy még látjuk az étteremben lévő access point-ot. Megkérdeztük, mennyi lenne? Félóra 25 kuna, ami olyan 1100 forint. Akkor már inkább a roaming. Különösen, hogy csak az időjárás érdekelt.

Csak azt hagytuk ki a számításból, hogy mind a két gép itt fogja telepíteni az esedékes frissítéseket. 45000 forintnyi roaming lett a vége. Meg kemény fogcsikorgatás.

Visszatérve a vizesblokkra. (Az apropó az, hogy ez volt az első nap, amikor elmentem zuhanyozni. Igen, tudom, hogy ez már a harmadik nap itt, de elég sokat ázom a tengerben, minden kijövetelnél alaposan lezuhanyzok a parti tusolóban, szvsz erős túlzás lenne ezután még vizesblokkban is zuhanyozni. Legalábbis sűrűn.)

Néhány szó a technológiáról.

A vécé ún. magányos részében a mozgásérzékelő másfél méter magasra van állítva. Azaz bemész, világos van. Leülsz... és pár másodperc után elalszik a fény. Ülsz a sötétben, elgondolkodsz a világegyetem mibenlétén, miközben praktikusan meg is szabadulsz a felesleges anyagoktól. Aztán amikor végzel, csak felintesz félkézzel és már van is fény.

A tusoló sem akármi. Eleve fürdőfülkék vannak. (Vissza is élnek vele, egy csomószor láttunk vegyespárost bemenni zuhanyozni.) Bemész, bezárod az ajtót. Az előtérben van pad, fogas. Le tudsz vetkőzni, le tudsz pakolni. Aztán egy újabb ajtón bemész a privát zuhanyzóba. Itt jön az újabb meglepetés: van egy fix zuhanyrózsa olyan két méter magasan, meg van egy zuhanyrózsa olyan másfél méteres flexibilis csőre szerelve. Azt kapcsolod be, amelyiket szeretnéd. A magasról jövő alatt jó álldogálni, a flexi csőre szerelttel pedig rendesen körbe tudod mosni magadat.

És ezek még csak az alapdolgok. Igény szerint bérelhetsz családi blokkot, ahol egy család kap egy nagyobb privát zuhanyzót.

Van minden, amit szeretnél. Egy dolog hiányzik nagyon: egyedül villanyrezsó (főzőfülke) nincs. Se odabent, se odakint.

Este vacsora étteremben. Korábban kinéztünk egy focipálya melletti sportkocsmát, az árai nem voltak rosszak.

Beültünk. Semmi lacafaca nem volt a rendeléssel, éhesek voltunk, csórók voltunk, 4 mixed grill. Salátával, sörrel, bubis vízzel.

Kihozták. Döbbenten néztünk a tányérra.

- Végülis, nem mondtuk, hogy köretet is kérünk - vontam meg a vállamat.

Ezekután mindenki meglocsolta bőven olívaolajjal és borecettel a salátáját és az jó is lett köretnek.

Már éppen a fogpiszkálókat fogyasztottuk, amikor beesett a pincér négy adag sültkrumplival. Harsányan nekiálltunk vigyorogni, erre úgy csinált, mintha rossz asztalhoz hozta volna ki.

Este a kölykök még párospassziánszoztak, én gépeltem a nap krónikáját, Nej pedig szokás szerint a köldökét nézegette.

Rájöttem, miért nem okozott eddig problémát nekünk ez a tömérdek aprógyerek. Mert messze voltunk.

Most olyan helyen vagyunk, ahol nagyon közel van mind Olaszország, mind Szlovénia. Tömegesen jönnek át a családok.

Mi viszont eddig legtöbbször Dalmáciába jártunk, ahová Bosznia és Montenegró van közel, de az ottlakók mostanában nem nyaraláson törik a fejüket. Azon a környéken leginkább csehekkel, dánokkal, lengyelekkel lehetett találkozni, akik ilyen nagy utakra már nem hozták el az aprónépet.

Ha végiggondoltad, akkor próbáld elképzelni, mi lehet ilyenkor Loparon, Horvátország egyik ritka homokos strandján, a San Marino kempingben. Vagy Medulinban.

Borulások a nudi strandon

2010.07.06; kedd

Kurva önleeresztő matrac. Ennyi B tervünk már nincs. Alszok a földön.

Korai kelés, bolt, burek, reggeli. Időjárás: a borulás előre jött mára, a viharos szél maradt holnapra.

Akkor ma evez a család.

Felpakoltunk mindent a kocsi tetejére és eljátszottuk ugyanazt, mint tegnap, csak most már két kajakkal és Nejjel a kocsiban. Határozottan úgy láttam, amikor túlestünk a logisztikán, hogy legalább két centit nőttem Nej szemében. A gyerekstrandon szerencsére még alig voltak, felszerszámoztunk, én induláskor még beborultam egyszer a vízbe, aztán elindultunk. Én mentem az egyessel, Nej és Barna a kettessel. Ez egyben Barna debütáló evezése is volt, ő ült hátra kormányosnak.

A tegnapihoz képest sokkal simább volt a tenger. Átmentünk az oszlopok között (mindig le akarom fényképezni, de annyira nagy arrafelé a forgalom, hogy nem merem), aztán a Losinj-öböl, majd az átjáró. Ez egy negyven méter hosszú, öt méter széles betonozott falú csatorna. Most roppant nagy hullámokkal, erős szembeárammal. Bátran belementem, gondolván, hogy csak a csatorna ilyen vad, de a túloldalon majd csak szelídebb lesz a víz. A ló farát. Ugyanolyan vad volt. Valahogy jelezni kellett volna a kettesnek is, hogy ne jöjjenek be a csatornába (odabent már képtelenség megfordulni egy 5+ méteres kajakkal), de ekkor inkább azzal voltam elfoglalva, hogy túléljek. Partközelben, ekkora vad hullámok között kellett valahogy 180 fokot fordulnom, úgy, hogy amikor oldalról kap el a hullám, ne borítson be. Összeszartam magam, de sikerült. Ekkor láttam, hogy a másik egység már a csatornában küzd. Megvártam, míg kiérnek, szóltam nekik, hogy forduljanak meg, ahogy tudnak, majd nekiindultam vissza a csatornának. A bejáratot sem igazán sikerült eltalálnom. A hullám nekivágott a betonfalnak, hiába nyomtam a pedált, meg eveztem, ahogy bírtam. Még rosszabb volt, hogy gyakorlatilag oda is ragadtam a falhoz. Ekkor szartam össze magam másodszor. Végül evezőlapáttal taszigálva, nagyokat húzva sikerült kimozdulnom a csapdából. De az a 40 méter visszafelé, azt nem kívánom senkinek.

Kiértem, rögtön fordultam is meg, hogy lássam, mit produkált a másik egység. Ők ráadásul keményebb pályát kaptak, mert bement velük szembe a csatornába egy motorcsónak, amellett kellett elnavigálniuk.

Azt kell mondjam, Barna remekül megoldotta a feladatot. Megfordultak a vad terepen, bementek a csatornába, elfértek a motorcsónak mellett. Mindezt úgy, hogy a bal oldali kormánymadzag kilazult, így a kormány csak jobbra működött. Hadd emlékeztessek mindenkit, ez volt az a kajak, mellyel hónapokig küszködtünk és nem bírtuk kormánylapát nélkül megszelídíteni.

Innen még jó messze volt a lehetséges kikötési pont, de Barna megint jól vizsgázott. Igaz, borzasztó nagy köröket írtak le a hajókkal zsúfolt öbölben, a sziget sarkán erős balkanyar öt hajó között, de végül kikecmeregtek belőle (Nejnek ekkor már szederjes volt a szája széle), és kikötöttünk (én kiborultam) az egyik szigeten lévő nudista strandon. Szerencsére sehol nem volt senki, így nekünk sem kellett letolnunk semmit.

Itt előszöris megszereltem a kormányzsinórjukat, aztán jöttek az én perceim. Végre itt volt, amit akartam. Folyamatosan mélyülő köves part, ember aztán tényleg sehol. Megfogadtam, hogy addig innét el nem megyünk, amíg 100% biztosan nem megy a ki/beszállás. A többiek látták rajtam az elszántságot, így hosszútávra rendezkedtek be. Eleinte még leültek a parton és onnan szurkoltak, illetve fütyültek, de aztán elunták és elmentek fürdeni. Csak a hangos placcsanások alkalmával kurjongattak át.

Én viszont... ha lett volna cápa az Adrián, biztos ide gyűlt volna az összes. Minden kiborulás belevágott a térdem és a bokám közé valahová, úgy, hogy a végén merő vér volt mind a két lábszáram. Ez különösen a sós tengerben élmény. A seggemet meg a hátamat a kövek verték szét. Igaz a végén már névszerint ismertem minden nagyobb darabot az öbölben. Eleinte pumpálgattam a vizet, de aztán rájöttem, hogy hamarabb kifolyik, ha olyan criticalmass stílusban felemelem a kajakot.

De tartottam magam a fogadalmamhoz. Végül eljutottam odáig, hogy a beszállás 100%-os lett, a kiszállás pedig 50. (Vagy kiborultam, vagy nem.) De ami fontosabb, rájöttem, mi okozza a bajt. A háttámla nem csak túl magas, de túl előre is van tolva, így nem tudok gyorsan mozogni. Ha lassan totojázok, akkor meg a kajak borulással büntet.

Szerdán úgyis erős szelet jósolnak, nem megyünk sehová a vízen, így nekiugrok és átszerelem az ülést, na meg persze viszem vele a kormányt is. Ami problémás lehet, az a gyorstároló elérése ebből a pozícióból, de majd csak kitalálok valamit.

Innen visszaeveztünk a kempingbe. A kiszállás teljesen profi volt, először a kettes ment ki a strandra, aztán Nej megfogta a kajakomat, amíg kiszálltam, így a sok bámészkodó lemaradt a mutatványról. (Hja, kéren, a nudi strandra kellett volna jönni.) Kicipeltük a kajakokat, természetesen ekkor már a fordulóhelyemet is lezárták, de ezt is megoldottam. A családból senki nem mert beülni a kocsiba. Figyelembe véve a felfelé kapaszkodó utat, ezt nem is csodálom.

Sör. Aztán még sör. 9-től evezgettünk fél egyig a tűző napon, izgalom is volt bőven, valahol érthető. Ebéd, majd csendes pihenő. Szószerint. Amikor megébredtem, megemeltem a fejem a székben és láttam, hogy mindenki elaludt, körbeülve az asztalt.

Lesétáltam a partra, úszni egyet. Útközben láttam egy fazont, a lakókocsi sátrában vállával szorította füléhez a telefont, miközben verte a laptop billentyűit. Na, ezt már nem. Ez már nem nyaralás. Az egész arról szól, hogy évente egy, vagy két hétre az ember elfelejtse a kötelezettségeit. Ne hozzuk már magunkkal ide is.

Úszás után még nézelődtem és láttam, hogyan csinálják a profik. Bácsika kievezett egy piros kajakkal a kemping gyerekstrandjára (ami nekünk nem jöhet szóba, mert autóval megközelíthetetlen), aztán előszedett a tárolóból egy kiskocsit, rádobta a kajakot és vigyorogva tolta végig a sétányon, majd fel, a sátrak felé. Ez volt az a kiskocsi, amilyet én is venni akartam indulás előtt, de 35e forintunk már nem volt rá. (Így is elköltöttünk egy kisebb vagyont a hárombeülősre bővült flotta felszerelésére.)

Gyerekstrand: itt lehet némi zavar. Tehát volt a kempingnek egy picike kavicsos partja, ez volt olyan 10 méter széles és borzasztó nehezen lehetett megközelíteni kajakkal. Emellett volt a kemping területén belül egy szálloda, annak külön volt egy 20 méter széles kavicsos partja. Ez volt az, ahol rengeteget kellett kinlódnom a kocsival, de ha már leszedtük a kajakot, akkor viszonylag egyszerűbb volt a megközelítés. Mi főleg az utóbbit használtuk, de egyszer kipróbáltuk az előbbit is. Nem kellett volna.

Rögtön utána megnéztem, hogyan kötnek ki a sky2-essel. (Egy meglehetősen benti bójához szokott kikötve lenni egy ilyetén jószág. Mindig is érdekelt, hogyan tudják használatba venni a mélyvízben.)

Hát, előszöris, ez egy sky2-es. 80 centi széles, kábé, mint a mi sitontop kajakunk. Aztán ennek gyakorlatilag nincs is beülője, teljesen úgy néz ki, mint egy kenu, csak nincs felhúzva az orra. (Az Ocean Duo-val mi is szálltunk ki a tisnói kikötőben másfél méterrel felettünk lévő betonmólóra, létráról. Igaz, hazafelé belepottyantam a vízbe, de visszamásztam.)

A páros kievezett a betonfalra applikált létráig, az elől ülő hölgy kiszállt a létrára, a hapi kiadogatott neki mindent, aztán a nő elrúgta a parttól. A férfi egy hirtelen mozdulattal páros lábbal kiugrott a kajakból, majd visszaúszott mellé és egy nagyot taszított rajta, Így lavíroztak el a bólyáig, ahol kikötötte a kajakot, majd kiúszott a partra. Gondolom, a beszállás hasonlóan történik, csak fordított sorrendben.

Így most azt mondom, bérelhettünk volna egy bóját mi is a gyerekstrand környékén, ekkor csak a felszerelést kellett volna lehozni, Barnával be tudtunk volna úszni a kajakokért, aztán kivisszük a partra, felszereljük és hajrá. Mindig utólag okos az ember.

Későbbi infó: egy bója, egy napra 80 kuna, azaz 3360 forint. Számold ki 14 napra.

Órák óta csak ülök a sörsátorban, nézelődök, irogatok. Miközben körülöttem pezseg az élet. Az ember nem is gondolná, mennyi probléma gyűlik felhőként egy ilyen kemping felett. Mindenkinek megvan a magáé. A parcellák szűkek és nehezen megközelíthetők. Különösen lakóautókkal, meg lakókocsikkal meg bazi nagy utánfutókkal. Sofőrök forgolódnak, próbálnak lavírozni a strandtól és a hőségtől megszédült tömegek között. De ezek mind megszokott problémák egy kempingben.

Az viszont mindenképpen fura, hogy mindenki megoldja, viszonylag simán. Itt mindenkinek PÁV2-es jogsija van?

Van durvább is a gyereksírásnál. A mellettünk lévő lakóegységben egy négyévesforma kislány halandzsában énekel. 40 perce. Egyfolytában. Megbontottuk a karcosabb üveg házi vegyigyümi pálinkát. Most már mindenki mosolyog. Hamarosan vele fogunk énekelni.

Délután a család elment fürdeni, én meg körbesétáltam a kempinget a fényképezőgéppel. Aztán este olvasókört nyitottunk: mindenki előszedett valamit, körbeültük az asztalt és művelődtünk.

Vízparton akasztófa. Oké, nem az, de úgy néz ki. Valójában egy rokkant vízrebocsájtó állomás. Eleve a sziklák közé lebetonoztak egy lépcsőmentes utat, majd a beton-tuskóra ráépítettek egy csörlős széket, amellyel vízbe lehet engedni a pácienst. Habár a szituáció rengeteg poénkodásra adna lehetőséget, de ezt most inkább kihagynám.

A holnap reggelre igért szélvihar már este megérkezett, így élénk cövekkopácsolás hangja verte fel a kemping csöndjét. Akarom mondani, vegyült bele a kiskölykök hisztijébe. Tényleg durva: direkt figyeltem a rendszámokat: kábé 90% szlovén, a maradék 10% olasz és német. A többiek az észlelési határérték alatt vannak.

Pihenőnap, vásárlások

2010.07.07; szerda

Tényleg kell legyen valami PÁV2. Reggel végignéztem, ahogy egy hapi betolt egy VW Sharannal egy tíz méternél hosszabb lakókocsit először két fa közé, majd utána derékszögben jobbra. A legtöbb ember már a mikrobusszal sem biztos, hogy meg tudta volna csinálni a mutatványt.

Nej beszólása a pékség előtt: reggel burek, este burek, ettől leszünk mozgéburek.

Vizesblokkhoz: fogas és polc a klotyin. Mert a legtöbb ember nem csak tojni megy, hanem ott van nála a törölköző és a fogmosó szett is.

Este azt hittem, éjszaka a lábsebeim fognak a legjobban fájni. (Megszámoltam, az egyik lábszáramon 4, a másikon 6 durva vágás, horzsolás van.) De nem. Tekintve, hogy gyakorlatilag földön alszom (ugyan az összes szabad polifoamot begyűrtem magam alá, de ettől még nem lett pihepuha a derékalj), a kevésbé látványos, tompább fájdalmak beelőztek. Értem ezalatt a kövek okozta ütéseket a derekamnál és a hátamon. Istenem, végre a szabadban.

Tekintve, hogy mára borult, durván szeles időt mondott a meteorológia, mára időzítettük a bevásárlást, illetve a terepfelderítést. Ahogy kiautóztunk a kempingből, pár kilométer után belefutottunk egy Lidl-be.

- Na kérem, megérkeztünk - intettem.

Marshall kereszt. Tekintve, hogy mindkét gyerek közgazdaságközeli pályát választott magának, el is kezdtük a felvilágosítást. Elmagyaráztuk nekik, hogy Horvátországban, nyáron, miért szabadulnak el annyira az árak. Milyen az, amikor az árak elszakadnak a termelési költségektől és a kereslethez igazodnak. Kézzelfoghatóbban, miért olyan veszett drága a kempingbolt és a kemping étterem.

Nyilván ebből úgy tudsz kilépni, hogy egyrészt van saját hűtőszekrényed, másrészt megkeresed azt, ahol a helyiek vásárolnak.

Leevickéltünk a Lidl-hez. Istenbizony, aki ezt a várost tervezte, életében nem hallott még a szerpentinről. Olyan meredek, egyenes utak vannak benne, mint San Francisco-ban, csak itt tizedolyan szélesek. Innen kellett visszatolatnom, mert a Lidl még nem volt nyitva, éppen az utolsó meszelésnél jártak a melósok.

Ugyan láttunk egy Konzum táblát, de valahol elvesztettük, így végigautóztunk a városon. A túlsó felén meg akartam fordulni. Egy bokor mögött láttam egy kis utcát jobbra, irányjelző, kanyar, döbbenet. Olyan meredek utca jött, hogy a kocsi kettesben lefulladt. (1600-as motor.) Balszerencsémre rögtön mögöttem bekanyarodott egy másik autó is, aki 10 centire állt meg a lökhárítóm mögött. Ott ültem az égnek álló orrú autóban és próbáltam megcsúszás nélkül elindulni, sőt, utána körbefordulni. Végülis sikerült, de jelentős mennyiséget hagytunk ott a kuplungtárcsából. A ferodol szaga még délután is körbelengte a járgányt.

Elmentem tankolni, majd visszafelé rátaláltunk újból a Konzum nyomára és immár nem is szakadtunk el tőle. Mondanom sem kell, eszméletlen meredek utakon harcoltuk át magunkat. Ha itt élnék, kuplungtárcsa felújításokkal foglalkoznék, az biztos.

Itt volt két nagy élelmiszerbolt (közepes Tesco méret), meg egy Elektroworld jellegű üzlet. Az egyik élelmiszerboltban beszereztünk mindent, amit akartunk. Az elektromos szaküzletben sikerült rezsót is vennünk, így megmenekültünk az éhhalál elől. Én ugyan ragaszkodtam az elektromos grillsütőhöz, de annyiból igaza volt Nejnek, hogy ahhoz nincs mit grillezni. Utána már csak a kiváncsiságból benéztünk a másik élelmiszerboltba, aholis egyrészt láttunk rezsót 25 kunával olcsóbban (egy ezres), másrészt láttunk egy hentespultot, mindennel, mit grillezni érdemes.

- Meg tudom sütni mindezt vokban is - próbálta menteni a helyzetet Nej.

Itthon gyors hideg ebéd. (Vettünk egy egykilós kiszerelésű szezámmagos grissinit, hozzá sör, a végén meg cseresznyés csokiparány.) Jó volt, bár megvolt az a hátránya, mint minden közös tálból cseresznyézésnek: én például addig nem mertem felállni és elmenni vécére, amíg el nem fogyott minden.

Aztán a vécén vettem észre, hogy elfelejtettem átöltözni, a pizsamámban nyomtam végig az egész napot. Illetve, az alsó fele a ruházatomnak ugyanaz volt, amelyben tegnap kajakoztam. Illetve amelyben később fürödtem is. Dehát, ez az egyik jó a kempingben, nem kell túlságosan foglalkozni az öltözködéssel. (Márai szerint meg egyébként sem, és ki vagyok én, hogy vitázzak vele?)

Persze ilyenkor bele kell gondolni, mekkora strapa is az átöltözés a sátorban. Hanyattfekve. Akkor már inkább az univerzális ruha.

Megjegyzem, tényleg csak megszokás kérdése és egész kényelmesen lehet cipőben és bokáig érő halásznadrágban is úszni a tengerben. Nem, nem a lustaság győzött a természetemen, hanem elkezdtem gondolkodni. Hat éve kinlódok azzal, hogy a tengernél az első napokban kidörzsölöm a combomat, utána pedig pokoli fájdalmakkal jár az egyszerű járás is. Idén kipróbáltam, mi van, ha nem a fürdősortomban töltöm a napot? És láss csodát, kiderült, nem én vagyok genetikai hibás (illetve nem csak én), hanem a fürdősort bélése is olyan szerencsétlenül van belevarrva, hogy hosszabb séta esetén kidörzsöli a lábamat. A sós víz pedig teszi a dolgát. Most, hogy átváltottam az egyébként utcai nadrágnak hozott halásznadrágra, gyakorlatilag egész nap ebben vagyok és teljesen mindegy, mennyire sós vizes vagy száraz.

Mondanom sem kell, a szél olyan közepes, időnként megélénkül, aztán elcsitul, a nap pedig süt, mint az állat. Ennyit az előrejezésekről.

A szomszéd kisgyerek megint kötetlenül áriázik. A szülei pedig megdicsérik. Hát, azt hiszem, itt ment félre a dolog.

A fürdés után jött a nap melós része: kajakszerelgetés. Elsőre sikerült úgy kilazítanom egy csavart, hogy az anya eltűnt valahol a kajak láthatatlan belsejében. Nyeltem egy nagyot. Aztán addig sportoltam a játékszerrel (focis tévékommentátor szleng rulz), míg megszereztem az anyát és visszaszenvedtem valahogy. (Anya csak egy van.) Utána találtam meg a műanyag alátétet. Egy ideig szemrehányóan néztem az égre, majd csavar ismét leszed, elővarázsol, alátétet visszarak, csavart visszarak, örül. Pedig még nem is csináltam semmit, csak kijavítottam azt, amit a szerelés kezdete óta elböktem.

Viszont innentől már tudtam, hogyan működik az ülésállítás, sitty-sutty hátratoltam, ameddig csak lehetett. Így már jutott hely a lábamnak a kiugráshoz. A beszálláson az ülés hátratolása nem segített, így is, úgy is alámtörik a támla, ha hátulról támadok. Dehát már tegnap kikisérleteztem, hogy nem onnan kell.

Jobban féltem a pedálok visszahúzásától, de ez volt a legegyszerűbb feladat. Ki kellett akasztani egy stiftet, arrébbhúzni a pedált, a rugós stift pedig magától beugrott a következő lyukba. Kész.

Jöhetett a másik kajak. Egyből látszott a probléma: Barna hosszú lábához a legvégére kellene kitolni a pedált - csakhogy a kormányzáshoz még nyomkodnia is kellene. Tovább. Beállítottam olyan messzire, amennyire lehetett, majd elmagyaráztam a srácnak, hogy itt nem ülhet nyújtott lábbal. Gond volt még, hogy elkopott a kormány felhúzó zsinórja, alig valami tartotta. Felhívtam a hapit, aki szerelte, hogy a kötél bele ugyan miből van, mennyire tartós. Gyakorlatilag hímezés-hámozást kaptam vissza, leginkább azzal, hogy cseréljem ki a kötelet valamire. Ebben annyi volt csak a baj, hogy a fazon valamikori állítása szerint ez egy kevlár kötél. Na most, ha ez ennyire elkopott, mire megyek én egy ruhaszárító kötéllel, amim spec van? Végül betekertem szigszalaggal (a legyőzhetetlen duct-tape), azzal a felkiáltással, hogy ezt minden út után megcsináljuk, aztán majd otthon rendesen kicseréltetem a kötelet.

Az új szomszéd odament Nejhez. Valamit nagyon nekiállt magyarázni. Én is odamentem, hátha ketten többet értünk belőle. Német-angol keveréknyelven kiderítettük, hogy az a problémájuk, hogy van náluk egy fél szendvics, amit nem tudnak már megenni, nem kérjük-e. Kedves népek. Közöltük velük, hogy köszönjük szépen, de egyrészt túlsúlyosak vagyunk, mint a disznó, másrészt meg most készülünk egy gargantuai vacsorára. (Bezzeg amikor éhen akartunk halni, sehol sem voltak.)

Este kocsma, focimeccs. Ha az ember egyik gyermeke a németeknek, a másik a spanyoloknak szurkol, akkor a német-spanyol elődöntőt nem lehet kihagyni. Borzasztó nagy tömeg, éppenhogy csak le tudtunk ülni úgy, hogy ha messziről is, de lássuk a kivetítőt. A felső felét. Aztán az első félidő után Nejjel hazasétáltunk. Nekünk már nincs annyi időnk hátra, hogy unalmas meccsekre vesztegessük.

Még mindig pihenünk

2010.07.08; csütörtök

A lassan már megszokott gyereksírás mellett mostanában új hang ébreszt: a korán érkezők fújják matracaikat az elektromos kompresszorral. Valahol átmenet az excentrikus csiszoló és a flex között.

Abszolút pihenőnap. Még mindig erősen szeles időt jelez a levelibéka, inkább nem indulunk neki. (Eredetileg úgy jöttünk le, hogy én ki se szállok a kajakból. Aztán amilyen bonyolult expedíciót kell vezetni a partra a vízreszálláshoz, meg ugyanezt visszafelé... elég jelentősen visszavettünk a lendületből.)

De nem is olyan nagy baj. A szél kifejezetten jól esik a melegben, kellemesen üldögélünk a sörsátor alatt. Hoztam reggelire péksütit, utána kávé, tea... lassú beszélgetések, Barna olvassa az Aranyembert, én időnként gépelek egy keveset... aztán egyszerre kérdeztük meg a csajoktól, hogy mikor lesz ebéd.

Elnézem reggel a nyüzsgő embereket: vagy sok a német, vagy tényleg népbetegség az elhízás. A parton egy csomóan monokiniznek, csak sajnos tízből egy, ha jó nő. Borzasztóan lehangoló ám, amikor beállsz a parti zuhany alá, veled szemben beáll egy idős kövér nő félmeztelenül, te pedig hajolgathatsz, ha nem akarod, hogy forduláskor pofánverjen a melleivel.

- Képzeld, volt hajnalban vendégünk, egy kedves sirály! - lelkendezett Nej.

- Látom. Még a névjegyét is itthagyta a szélvédőn - intettem a fejemmel az autó felé. A vezetőülés melletti ablakon akkora guánó volt, hogy kilátni sem lehetett tőle.

- Lemossam? - tüsténkedett a háziasszony.

- Á, hagyd. Majd lekopik.

Sikerült betörnöm a HR VIP mobilszolgáltatót. A határon küldtek sms-t, hogy kérem-e az ingyenes időjárás-előrejelzést? Kértem. Másnap közölték, hogy csak akkor fogják küldeni, ha manuálisan is őket állítom be szolgáltatóként. A ló farát. Érdekesség, hogy automatikusan ugyan ők álltak be, de az kevés volt nekik. Ennyiben maradtunk. Aztán most, a hatodik napon, megtört a jég, csak elküldték azt a szájbanyomott sms-t. A két nappal korábbit.

A mellettünk lévő négyéves szlovén kislány úgy sír, ahogy más beszél. Nem azt mondja, hogy ‘kérek vizet’, hanem azt, hogy ‘BOÁÁÁÁÁÁÁ!’. Egészen addig, amíg ki nem találják, hogy víz kell neki.

Még mindig vizesblokk. Most vettem észre, hogy a mosdó végében van néhány zárható mosdófülke. Semmi extra, ugyanolyan porcelánmosdó és tükör van benne, mint kívül, csak ezek zárhatók. Gondolom azok számára, akik szégyenlősek mások előtt fogat mosni. (Öreg papóka kiveszi a protézisét, körömreszelővel egyenként megélezi a fogait. Vagy valami ilyesmi.)

Hordozható, nagynyomású sátormosó berendezés. A szomszéd most azzal sportol. Hihetetlen, mi mindenre képes manapság a tudomány.

Úsztunk egyet, pihentünk, aztán hideg ebéd. Utána mindenki felvette az asztalnál a Gondolkodó pózt, illetve lányom hamarosan begondolkodta magát a sátorba.

Nejjel elmentünk felderítő körútra. Talán találtunk egy barátságosabb vízberakós helyet. Viszont a windguru nem hazudott, délutánra olyan nyugati szél támadt, hogy még az öbölböl is kapaszkodnunk kellene, ha ki akarnánk menni.

De senki sem ideges. Ezt teszi a két hét. Dönthettünk, hogy egy hétre jövünk le faházba, vagy két hétre sátorba. Az utóbbi mellett szavaztunk, és élvezzük, hogy időmilliomosok lettünk. Négy nagy túrát terveztem, ebből két ismerkedő evezés lett csak a hat nap alatt, de ráérünk, kivárjuk, míg kevésbé szeles időnk lesz. Az igazi az lenne, ha tudnánk kirándulni, de szigeten vagyunk, a komp veszélyesen drága, a sziget egyetlen városát meg már bejártuk. Így élvezzük a semmittevést. (Csak találnék valami derékpihentető tartózkodási formát. Se a földönalvás, se a flair bútoron ülés, se a kajakozás nem az, ahol le tudnám nyugtatni azt a sajgó derekat.)

Az már a kockaság jele, hogy olvasom az újságot és időnként a jobb alsó sarokba pislantok, hogy mennyi az idő?

Zuhany, hülye ordibálós németek, szóval semmi érdekes.

Sikertelen túra

2010.07.09; péntek

Szar. Aki nem akar túl sokat olvasni, annak legyen elég ennyi összefoglaló a napból: pocsék.

Akit érdekelnek a részletek.

Úgy ébredtem, mint akinek szorgos manók érdesre reszelték a torkát. Körbenéztem, aztán össze is raktam a képet. Előző este hagymástésztát ettünk. Nem volt különösebben fűszeres, de valamiért eltalálta a pocakomat. Este éreztem is, hogy enyhe kaparászás van a torkomban, mely tipikusan a felszivárgó gyomorsav.

Aztán jött be a képbe a location. Azaz ki, hol és hogyan van. Habár egy domboldalra települtünk, de pont a mi sátrunk alatt van egy inflexiós pont. Azaz a sátoron belül nem ugyanolyanok a meredekségi viszonyok, mint előtte meg utána. Ergó éjszaka a fejem lejjebb volt, mint a seggem, ebből kifolyólag a gyomorsav simán visszacsorgott a torkomig. Reggelre pedig én lettem a reszelőhangú.

Tanulópénz, tanulópénz... csak egy kicsit drága. Mivel a kajakozásnál tényleg fontos, hogy tudjuk előre az időjárást (különösen a szelet), így amellett döntöttünk, hogy visszük az USB modemet. Nem olcsó... de betettem a favoritok közé két linket (windguru, meg weatheronline), aztán mást úgyse nézegetek. Csak ott voltam hülye, hogy nem ellenőriztem a forgalmat. Most, egy hét után néztem rá és elhűltem: az utóbbi két napban 10 MB volt a forgalom. Amennyire emlékszem a díjszabásra, az olyan 20ezer forint. Csak erre a két napra. Mi lehetett? Windows update. Defender. Chrome. Meg a fene tudja, mi fut még a háttérben, ami frissítgeti magát. Így rögtön azzal kezdtem a reggelt, hogy végigmentem minden programon és letiltottam az automatikus frissítéseket. Sajnos elég későn. De remélem, időben szólok, te nem leszel ilyen balek.

Bolt, reggeli, klotyi. Kávé, vagy tea. A lényeg, hogy reggel kilenc körül útrakészek voltunk. Lementünk az új helyre, a kemping apróköves partjára. Kizárt, hogy ilyen korán kisgyerekesek már lefoglalják a 10 méteres köves partot. Nem is foglalták le. Helyettük a vízben tajcsizők lebegtek átszellemült arccal, nyilván lezárva a teljes szélességet. A morva nénikétek - jutott eszembe, ahogy végignéztem az öntelt ábrázatukon. Aztán valahol a sziklafal mentén csak bekúsztunk mellettük.

Azért milyen már az, hogy letettük a kajakomat a vízre, és a szél, úgy üresen, felborította?

Barnáék elém keveredtek, meg akartam nézni, hogyan működik a szigszalaggal megerősített kormánymadzag. Sehogy. Leengedni nem sikerült. Mögéjük mentem, lehúztam. Megnéztük, felhúzni már tudták.

Hurrá, innentől miénk a tenger.

Hát, semmi nem úgy történt, ahogyan terveztük. A windguru szerint 1 csomó erősségű szél várható, max. 3 csomós lökésekkel. Ehhez képest ahogy kiértünk az öbölből, olyan 10 csomós szél vágott minket pofán, a hozzátartozó hullámokkal. De önmagában ez sem lett volna olyan vészes, ha rendben vannak a kajakok. De nem voltak. Az enyémnél túl messze volt a kormánypedál. Azaz vagy azt választottam, hogy használom a pedált és ekkor nyújtózkodok, vagy a pedál tövére lépek és ekkor van kontakt a kajaktesttel. Nem volt egyszerű. Belegondoltam, hogy kis szerencsével mindezt be lehetett volna lőni sima vízen is, de úgy látszik nekem csak pengeéles körülmények jutottak. Mentünk, kinlódtam.

Ja, hogy értsd. Minden hajónak megvan a normál merülése. Az az érték, ahol a hajó stabilnak nevezhető. A régi teherhajóknál például ballasztanyagot szoktak szállítani, ha nincs más, pusztán azért, hogy ideális legyen a merülésük. A Kodiak a kajakok között teherhajó. Az én 110 kilóm kevés a terheléséhez. Márpedig ha egy kajak túlontúl a víz fölé lóg, akkor szabadon belekap a szél és megpróbálja beborítani.

Nyilván ilyenkor jön be a képbe a kajakos ember tudása. Csakhogy az egyensúlyozáshoz kell a kontakt. Az iránytartáshoz meg - erős hullámzásban - a kormány.

Fel sem akarom sorolni, hányszor szorult össze a gyomrom. Minden egyes alkalommal, amikor a szél (mely alapvetően időjárásfüggő) nem volt összhangban a hullámokkal (melyeket a szél mellett akár hajók, akár reflexiók is kelthettek). Én mentem elől, a másik egység azért nem látta, hogy halottfehér az arcom. Ha elkezdtem használni a kormánylapátot, akkor roppant instabil lettem - nyújtott lábú evezés, nulla kontakt - a szél simán nekiállt borogatni. Ha nekifeszítettem a lábaimat a falnak, akkor nem értem el a pedálokat - kormánylapát kilőve - viszont éreztem a hajó mozgását, egyensúlyban tudtam tartani. Egy csomószor alkalmaztam sikeres apró evezőtámaszt, pedig korábban csak a nevét hallottam.

Alig vártam, hogy elérjünk a nudi strandra és kikössünk. Ekkor rendbe tehetjük a kajakokat.

Ebből semmi nem lett, mert a strandon egy másfél ember méretű Ádám kergetőzött egy hasonló adottságú Évával, aki időnkét meglóbálta feje fölött a melleit.

Nekivágtunk a szembenlévő öbölnek. Hátha ott bent ki tudunk kötni. Ne tudd meg, milyen volt átvágni a széles, szelek, hullámok és legfőképpen bazi nagy hajók által borzolt csatornán. Már bent voltunk az öbölben - ahol megfordult a szél és szemből kapott telibe minket - amikor elment mellettünk egy kétemeletes ház méretű nagy fehér yacht. Na, ott tényleg halálfélelmem volt. Az extrém közeli yacht hullámai pont derékszöget zártak be a viharos széllel, én meg választhattam, melyik borít be. Végül egyik sem, de olyan csípőmozgásom volt, melyet Elvis Presley is megírigyelhetett volna.

Na, mindegy, beevickéltünk az öbölbe. Kiszúrtuk, hol köves a part, becéloztuk. Barnáék mentek elől. Felhúzták a kormánylapátot... és nem történt semmi.

- Nem jön föl a lapát! - kiáltották hátra.

- Forduljatok meg! - kiáltottam vissza.

Közelebb eveztem, megnéztem alaposabban és elhűltem. A kötél elszakadt - de nem ott, ahol tegnap megerősítettem, hanem egy másik helyen.

Ekkor azért kiakadtam egy cseppet. Annyira, hogy gondolkodni is elfelejtettem. Leragadtam annál, hogyan tudnám a saját kajakomban ülve leszerelni a kormányukat. Sehogy. Szárazon is elég macerás, nemhogy nyugtalan tengeren. Így inkább hazaindultunk. (A logikus megoldás az lett volna, hogy partraszállok, utána jönnek ők is, én pedig a kajakjuk mögé úszva magasan tartom a kormánylapátjukat, amíg kikötnek. A parton már be tudtam volna állítani a saját kajakom lábtámaszát, induláskor meg megint tartottam volna egy ideig a lapátjukat.)

Irány vissza. Hadd ne beszéljek róla túl sokat. A szél továbbra is erős volt, a hullámok nagyok, a hajók pedig számosak. A tájjal nem is nagyon foglalkoztam - nem, nincsenek fényképek - csak daráltam, cikkcakkoztam, mikor mi kellett. A kettes bátran jött mögöttem. (A merülésük alapvetően rendben volt, egyedül Barna lába ment tönkre a hátsó ülésben. Teljesen hasonlóan, mint ahogy az enyém szokott. És neki a polifoam sem segített.)

Párszáz évnek tűnt, de hazaértünk. Felhúztam a saját kormányomat. Az öböl előtt vártam be őket.

- Összekapaszkodunk. Barna, te fogod meg az én kajakom elejét, én felemelem a kormányodat, Nej meg evez elől. Így át tudunk menni az összes kötélen.

Megtörtént.

- Amikor kifut a kajak eleje a partra, Nej kiugrik, de nem kihúzza a kajakot, hanem mögémegy. Felemeli a kormányt és kitolja a kajakot. Aztán kiemelitek, arrébbviszitek és jövök én. Oké?

- Oké.

Hát, nem. Amit itt tapasztaltunk, az alulmúlta minden korábbi véleményemet az emberiségről. (Pedig amilyen cinikus disznó vagyok, rossz hangulatomban akár egy marék tehénszart is nagyságrendekkel értékesebbnek tartok a komplett emberiségnél.) Ott lebegtünk négy-öt méterre a parttól. Ez azért elég ráutaló magatartás volt. És nem tudtunk kikötni. A tíz méteres szakaszon ugyanis senkinek nem jutott eszébe, hogy arrébblépjen fél métert. Volt ott két kölyök, akik egy gumicsónakkal birkóztak (tőlük nem is vártam semmit), aztán volt egy 35 körüli kopasz faszi, aki egy kétszemélyes gumimatracot tologatott fel-alá a part vonalában. Volt egy fiatal pár, akik lecövekeltek a parton és meg akarták nézni, hogyan kötünk ki. És volt egy csomó aprókölyök, akik játszottak és fel sem tűnt nekik a két kajak.

- Elindulunk, és kiabálj mindenkinek, hogy ‘excuse me, sorry’! - szólt Barna két perces várakozás után Nejhez.

Így is tettek. Végre a matracos faszi is felfogta a helyzetet, arrébbtolta a matracát. Sajnálatosan pont felém. Elkezdtem hátraevezni, közben hátranéztem, van-e valaki mögöttem, aztán balra-hátra kormányoztam, majd fék és egy erős bal előre húzás - a következő pillanatban pedig már fejjel lefelé lógtam a kajakból. Feltéptem a spricót, kibújtam a kajakból, majd feljöttem a víz fölé. Nej és Barna erősen kinlódtak - nem akarták elgörbíteni a kormánylapátot, de a művelethez borzasztóan kevés helyük volt, én toltam kifelé a felfordult kajakot, a gumimatracos kopasz meg továbbra is tologatta a matracát, mint akinek semmi köze az egészhez.

Végül csak kikötött a kettes egység, aztán észrevették, hogy nálam sincs minden rendben, kiszedték a kajakomat, én visszaúsztam összeszedni a leesett cuccokat, majd kiúsztam a partra. Ha láttál már dühös, frusztrált embert, aki vért és emberhalált akart látni, akkor nagyjából el tudod képzelni, hogyan néztem ki. Letéptem magamról mindent, elkezdtem kiborogatni a kajakból a vizet, természetesen egy csomóan nézték, mit csinálunk, de nem mentek volna arrébb, hogy a kajaktestet megfordítva is tudjunk borogatni, a pumpáról már nem is beszélve, emiatt félig vízzel telve voltunk kénytelenek felvinni a kajakot egy meredek emelkedőn, ahol már szerencsére volt helyünk mozogni és ki bírtuk belőle borítani a durván harminc liter vizet. (Az arányok kedvéért: a 30 kilós kajak helyett 60-at kellett felcipelnünk a meredek lépcsőn.)

A többi már gyorsan ment. Felvittük gyalog a hosszabbik lépcsőn, később felvittük a dögnehéz kettest is. Ugyan itt volt némi gubanc, a 30-40 méter hosszú, 1 méter széles lépcső közepén jártunk, amikor szemből elindult lefelé egy öregúr. Én szentül megfogadtam, hogy nem érdekel, keresztülgyalogolunk rajta, ha már ennyire fasz és nem bírt egy percet várni - de szerencsére megérezte és visszafordult. Utána, miközben cipeltük az egyik kajakot, orra buktam a másikban, így minden előrelátó védekezés dacára csak sikerült egy újabb sebet szereznem, immár a lábam belső oldalán. Sebaj, legfeljebb innentől reggelente körbetekerem a sebtapaszt a lábamon.

Hazajöttünk, én pedig jó alaposan meghúztam a pálinkásüveget, mielőtt hozzányúltam volna a kocsik tetején lévő kajakokhoz. Ezer éve otthon pakolgatott szoboszlói házipálinkák, melyeket apósom halála, pontosabban, betegsége óta nem ivott senki. Most lehoztuk és rögtön meglett az az ember, aki ráborult. Bőven megérte. Én ugyanis abban az állapotban voltam, amikor ott van egy sűrű, fekete felhő, feszültséggel teli - és baromira nem érdekli, csak kicsaphasson a villámaival. Ehhez képest a pálinka rövidre zárja az ember agyát és odabent süti ki a feszültséget. Mire lepakoltam mindent - és sittysutty becsókoltam a másfél decis maradékot - már nem akartam bántani senkit. (De ha ekkor nálam lett volna az a piros gomb, mely felrobbantja a világot... nem lettetek volna biztonságban.)

Mondanom sem kell, a frissen vásárolt (17100 pénz) spricó vízálló zsebe kamu. (Ezért a zsebért vettem meg a drágább változatot.) A mobiltelefonom teljesen bekrepált, a 70 kunát a sátor tetején szárítgatjuk, a síp szerencsére továbbra is jól működik.

De a legrosszabb, hogy teljesen elvesztettem a bizalmamat a kajakban. Hogy a francba is tudnám elhinni neki, hogy szélben, hullámtengerben nem dől ki alólam, ha itt, egy védett öbölben egyik pillanatról a másikra befordult alám? És odakint nincs olyan, hogy kiúszok vele. Az már most látszik, hogy a visszamászás ezzel a kajakkal még sima vízen is esélytelen számomra. Ha ezzel kiborulok egy olyan kellemetlen terepen, mint a mai, hát ottmaradtam.

Szép esélyek.

Belegondolok, hogy a sit-on-top kajakon milyen erős érzés volt bennem, hogy ezzel soha nem történhet baj - és nem is történt - ehhez képest ettől a mostanitól kifejezetten komoly frusztrációm vannak. Túl sokszor mutatta már meg, hogy be tud borulni. Pont elég sokszor, hogy féljek tőle és féljek kimenni egy picit is neccesebb vízre.

Ha egy hétre jöttünk volna, nagyon dühös - még dühösebb - lennék. Ugyanis holnap mennénk is haza. Miközben a négy nagy túrából egyet sem csináltunk meg. Az első nap megevezhettük volna az egyiket, de akkor csak ismerkedtünk. Azóta meg vagy a kajakok beállításával, vagy a széllel, hullámokkal küzdünk.

Miközben magamban füstölögve irkálom ezeket a sorokat - pedig már voltunk is hűsölni a tengerben - a szomszéd kisgyerek megint nekiállt a spontán áriának. Mivel időközben megittam a másik maradékos üveg tartamát is (plusz vagy négy szivarka), kénytelenek voltunk elővenni a bölényfüves vodkát. Félelmetes, mennyire stresszes ez a stresszmentes kemping.

Bár lányom nemrég megtalálta a megoldást. Valahol látott egy emblémát, miszerint ez egy bababarát kemping. Azaz ide gyűlnek az összes kisgyerekes nyaralók. Azaz mi vagyunk az idegen testek és a sok sírós, picsogós, hisztizős gyerek van jó helyen.

Bababarát... azaz felnőttellenes.

Ez is egy tapasztalat. Legközelebb figyelünk rá és ilyen kempingbe soha többet. Csak tudnám, hogyan néz ki a ‘kajakosbarát kemping’ embléma?

A négygyerekes szlovén család eltűnt valahová mellőlünk, így akár csend is lehetne. Csak éppen a mögöttünk lévő - szendvicskínáló - házaspár döntött úgy, hogy operaáriákat hallgat. Úgy szórják az énekesek a magascét, mint magyar politikus az igéreteket.

Jut eszembe, délután ötkor lesétáltunk a tengerhez. Ma, amikor a windguru ugye enyhe szellőt jósolt, akkora hullámok voltak a parton, mint még soha, amióta itt vagyunk. A csajok már a vízbe is csak hosszas győzködés után jöttek be. Őszintén szólva, nem is igazán volt barátságos a víz, méter magas tarajos hullámok ostromolták a sziklákat. Odaúsz meg átusz, aztán jöttünk is kifelé. A kölykök még maradtak lebegni egy kicsit, mi pedig Nejjel leültünk egy szikla szélére és néztük, hogyan tombol a tenger. Nincs is annál megnyugtatóbb látvány, mint ahogy a vad és tajtékzó hullámok hiába tombolnak, végül csak megtörnek a tengerpart szikláin. Mondjuk, azért ezek a sziklák sem véletlenül koptak ki ennyire borotvaélesre, azt azért meg kell hagyni.

Így keretbefoglalva a napot, azért nem kis rablás ez a roaming. Számoljunk utána. Itt vagyunk, a magyar határtól 350 kilométerre. Ha netezni akarok, akkor a kapcsolódásért fizetnem kell 350 forintot (elsőre sohasem sikerült, nem ritka, hogy csak harmadjára indult be a böngészés, azaz ilyenkor egy ezres helyből a tarifa), aztán jön a 250 forint 100 KB-onként. Azaz például az index nyitólapja (cca 400 KB) helyből egy ezres. Mindez Magyarországon úgy néz ki, hogy kapcsolódási díj nincs, a forgalom pedig 2 GB / 2000 forint. Azaz 100 KB az 10 fillér. Itt az index nyitólapja 30 fillér lenne. Ez még kapcsolódási díj nélkül is 2500-szoros eltérés.

Este fúvószenekar az étteremben. Ez valamiért teljesen kiakasztotta Nejt.

- Elviselem a sok kisgyereket. Valahol az is normális, hogy operaáriákat hallgat a szomszéd. Az, hogy idetettek mellénk egy dodzsempályát, szintén belefér. De egy fúvószenekar este tízkor, az már sok.

A zenekar ekkor kezdte el trombitálni a Final Countdown-t.

Jók vagyunk a sátorban. Nej összecsukható kempingágyban fekszik, harminc centivel a talaj felett. Én egy éjszakánként automatikusan leeresztő önfelfújó matracon, másfél centivel a talaj felett. Azaz nekem kitágult a tér, a ruháimat, az elektromos kütyüimet mind tudom tárolni Nej ágya alatt. Cserébe Nej minden reggel medvebőrre léphet ki az ágyából.

Sebek nyalogatása

2010.07.10; szombat

Most, hogy megfordulva aludtam, sokkal jobb volt. Eltekintve attól, hogy a tegnapi torokfelmarásom begyulladt. Reggel már csúnyán - és legfőképpen roppant fájdalmasan - köhögtem, taknyoltam, és fájt a torkom. Valószínűleg nem lett volna szabad Barnával közös ásványvizes palackból innom, amikor cipeltük a kajakokat. (Ő ugyanis rögtön az elején begyűjtött egy torokfájós náthát. Kérdeztem is, mit szed rá? Jó sós tengeri levegőt - volt a válasz.)

Mindenesetre nem túl jó kilátások: a meleg tartósan 30 fok feletti, én pedig nem ihatok hideg sört, mert csípné a torkomat. (Naná, hogy.)

Hálistennek, ma nem kajakozunk. Ez szakadt fel reggel belőlem, és isten látja lelkemet, csak egy kicsit szégyellem magam. A windguru alapján szeles nap jön, meg bevásárolnunk is kell. (Többek között valami erősebb kötözőeszközt a kettes kormánylapátjához.)

Reggel igen félve is mentem le a partra. Ha most lesz sima, szélmentes a tenger, istenbizony a kardomba dőlök. De nem kellett. Szél és hullámok. Bár ettől még láttunk egy kettes bőregeret elstartolni.

Először úgy megörültem. A négy félelmetesen rossz gyerekkel bíró szlovén szomszéd nőtagja mindenféle papírokkal érkezett reggel a recepció felől. Hohó, szombat van - kombináltam - lehet, hogy elmennek? De aztán nem. Csak megérkeztek a nagyszülők is. Ha eddig nem volt gyerekkényeztetés, akkor innentől már biztosan lesz. Meg pezsgő élet.

Ja, a másik oldali üres helyre megérkezett egy szlovén család. Két pici gyerekkel.

Indulás előtt még hullámfürdőztünk egyet, aztán vettem egy nagy zuhanyt és átöltöztem városbamenő ruhába. Mert annyira vadember azért nem vagyok. Elég volt egyszer pizsamában.

Volt egy hosszú cetlink, de engem egy dolog érdekelt mindösszesen: kötözőeszköz. Az ideális, az egy guriga 3-as damil lett volna, meg vagy 30 centi hosszú kemény, de azért hajlítható, 4 mm külső átmérőjű műanyag cső. De egyik boltnak sem volt horgász szekciója. Az elsőben két áru jöhetett szóba. Az első zacskónál, már csak a megjelenés miatt is, nagyon komoly dilemmába kerültem. Akkora poén lett volna. Fekete gumis csokornyakkendő, arany betétekkel. Képzeld el, hogy a kettes kajak végén, a kormánylapát felett ott virít egy fekete-arany csokornyakkendő. Mi lettünk volna az Adria sztárjai, fényképek ezrei születtek volna, ahogy elegánsan hasítjuk a hullámokat. (Bár elismerem, a legdögösebb egy fekete női harisnyakötő lett volna, de sajnos Nej nem hord ilyeneket. Legalábbis kempingben nem.) De végül győzött a józan ész, a kommerszebb megoldást választottam: egy köteg rózsaszín női hajgumit. (Nem, nem vagyok olyan - itt egyszerűen a mennyiségi szempontok győztek. A csokornyakkendőhöz egy gumidarab tartozott, a hajgumihoz meg négy, ugyanannyi pénzért.)

Később átsétáltunk a helyi Elektroworldbe, hátha lesz valami érdekes. És lett. Vettem 10 méter antennakábelt, melynek pont olyan volt a vastagsága, melyet szerettem volna, és kívülről jól csúszó, kemény műanyag fedte. Ez lesz az igazi. Egyébként is, jobban illik hozzánk egy kajak végén fityegő antennadugó.

Más érdekesség nem volt, hazajöttünk, elpakoltunk.

A csajok nekiálltak halat belezni.

- Ugye bemegyünk még a városba? - kérdezte Nej.

- Nem sok értelmét látom.

- A barátomnak akarok venni ajándékot - szúrta közbe Dóra.

- Nem lesz jó a rózsaszín hajgumi?

- NEM!

- Akkor nincs más hátra, bemegyünk még egyszer - egyeztem bele.

Végül a hajgumi abszolút nem vált be, az első húzásra elszakadt. Az antennakábel meg hajszál híján, de pont nem fért át az egyik lyukon. Ha meg lehántoltam, akkor túl vékony lett. Hoztam magammal kikötésre szolgáló műszálas fonott kötelet, abból kifontam három szálat, utána addig zsonglőrködtem az öngyújtóval, amíg rendes bumszlit gyártottam a végeire, aztán ezeket a bumszlikat még kalapáccsal is tömörítettem, végül összekötöttem fixre a kormánnyal. (Mostanában nem fejjel lefelé szállítjuk a kajakot, így nem kell a kormányt sem állandóan leszedegetnünk.) Holnap meglátjuk. Meg a saját kajakom új beállításait is. Jó lenne, ha üres lenne a nudista strand, azt az isten is kajakhangolásra teremtette.

Közben fürödtünk egyet (szép, kövér hullámok), a csajok megcsinálták a vacsorát (a halas szekciónál székestől félrevonultam), múlattuk az időt.

Barna kérdése a ráknál: - Tényleg olyan finom volt héjastól?

Válaszra sem méltattam.

Este megint könyvmoly-klub.

Vuvuzella vs kabóca. Azaz mindenki úgy döntött, hogy nem nézzük a meccset, inkább ücsörgünk a langyos-édes estében.

Megjegyzem, a németek hihetetlen kreatívok. A sznorkifelszerelés levegőpipájával mennek meccset nézni, és ha azt fújják, teljesen olyan, mintha kürtjük lenne.

Bizonyos értelemben tipikus férfi vagyok. Ha levágják mind a két kezemet, akkor a fogaimmal kapaszkodva mászok fel a várfalon. De ha megfáztam, akkor vége a világnak. Fáj a torkom, tüsszögök, taknyolok, fájdalmasakat köhögök. És nagyon sötéten látom a jövőt.

Nej ágya lefekvés előtt eltört. Nem is tudom, talán most már a D tervet kellene előszednem? Holnap veszünk - nyilván egy kisebb vagyonért - egy újabb alvós matracot. Nem egyszerű az élet. (A kölykök dupla matracának elfáradt az anyaga. Az én meglehetősen drága Therm-a-rest önfelfújósom szintén leenged reggelre. Mivel ezt roppant lassan teszi, nem lyukra, hanem szelephibára gyanakodom. (Csak éppen hogyan fogom én ezt a hibát reprodukálni a reklamációnál?) Végül ma este Nej ágya is megadta magát. Kivétel nélkül mindenkinek az alvási lehetősége tönkrement egy hét alatt.

Kiváncsian várom a holnapi evezést. Ennél már csak jobb jöhet.

Veli Losinj

2010.07.11; vasárnap

Éjszaka valószínűleg lázam volt. Hajnalban annyira rázni kezdett a hideg, hogy kénytelen voltam magamra rántani mindent, ami a sátorban volt. Szerencsére elég sokmindent találtam, mert a többiek a melegben ledobáltak magukról mindent.

Egyébként jó. Ha nincs időd tengersok betűt elolvasni, akkor elégedj meg annyival, hogy jó.

Amennyiben érdekelnek a részletek, imhol.

Dafke nyolckor keltünk. Elegem lett belőle, hogy a sok strandköcsög miatt én keljek korán, ha kajakozni akarok. Vettem félóra internethozzáférést (igen, utólag számolva, már eleve ezzel kellett volna kezdenünk), vettem Nejnek egy matracágyat, meg reggelire bureket. Kényelmesen elszuttyogtunk, elnyomtam némi morgolódást, amikor elolvastam, hogy a tegnap esti meccs lett a VB meccse. (Pont egy német-uruquay, ki a fene gondolta volna?)

11 után értünk le a strandra, fullon tele volt. (Visszaváltottunk a szálloda strandjára, a tegnapelőtti élmény igen durva volt a másik strandon.) Ahogy beültem a kajakba, rögtöm rámtört a para. Ez a kajak két nappal ezelőtt a sima vízben beborult alattam! Hogyan fogok kivergődni a sok apró gyerek között? Ha itt borulok, legalább hármat agyonütök közülük. (Túl kevés.)

Mire kevickéltem a strandról, már görcsölt a lábam az idegességtől. Elkezdtem felszerelni a hullámkötényt, de az első mozdulat után abbahagytam. Nem mertem. Ott ültem a strandon túl és remegtem. Alig vártam, hogy kiérjenek a többiek és elinduljunk. (Ha a sorsnak lenne drámai érzéke, egy ilyen felvezetés után egész biztosan történt volna valami tragikus esemény az úton.) Szerencsére megjöttek, beengedték a kormánylapátot, aztán hajrá. Ahogy gyorsultunk, úgy jött vissza az önbizalmam. A terep megint nem volt túl kellemes, erősen oldalbakaptak a hullámok, de lassan oldódott bennem a görcs. Pedig amikor lebegtem a strand mellett, akkor nagyon elhatároztam magam: vagy valahogy legyőzöm ezt a pszichológiai gátat, vagy eladom a fenébe ezt a kajakot és veszek valami stabilabbat.

"A borulékonyság szinte ismeretlen szó a Kodiak esetében. A hajótest keresztmetszetének profilja, szélessége, és formája az egyik legstabilabb kajakká teszik a Kodiakot. Némi gondot talán csak az alacsonyabb súlyú evezosoknek okozhat, mivel megfelelo terhelés híján a vízvonal fölé emelkedo méretes hajótest kissé érzékeny az oldalszélre."

- Írja az egyik szakirodalom -

Stabil, robosztus, nagy rakterű de kormány nélkül nehezen manőverezhető hajó.

- Írja egy másik -

"Tengeren hamar megérezni a látszólagos instabilitás, azaz az elsődleges stabilitás hiányának értelmét. Ahogy hullámok keverednek a kodiak alá, feltűnik, hogy míg más hajóban csak folyamatos csípőmozgással lehet függőlegesen maradni, addig ebben csak emelget minket a víz. A kodiakot direkt megdöntve tűnik fel a forma másik hatása. Döntés közben eleinte nincs nehéz dolgunk, majd egyre nagyobb erőt kell kifejteni, hogy tovább billenjen a hajó. Ennek az az előnye, hogy ha kanyarodáshoz bedöntjük a hajót, nem tud olyan könnyen beborítani egy oldalhullám."

- Írja egy harmadik -

Ez mind külön fájt. Ennyi helyen írták le, hogy ez egy stabil kajak. Énalattam meg úgy borulgat, ahogy kedve tartja.

Haladtunk. Amikor eljutottunk az átjáróig, úgy döntöttem, hogy megkísértem az Istent, fényképezek egyet. De már elő sem tudtam venni a gépet, megjelent egy yacht, akkor pedig kapaszkodni kell az evezőkbe. Mentünk tovább.

Eljutottunk a csatornához. Szép nagy ívben fordultam rá, hogy lássam, milyen a víz mögötte. Kellemesen nyugodt volt. Csak éppen pont jött szembe egy kisebb yacht. Gyorsan elkezdtem visszafelé evezni, így éppenhogy eljöttem az útjából. Annyit még láttam, hogy többen is vannak, így intettem a kettesnek, hogy ők is álljanak meg. Összesen nyolc erőgép döngetett át, de volt köztük kettő, amelyik padlógázzal. A hullámok mögöttük szökőárként követték a hajókat. Valami olyan pánikszerű hátraevezést produkáltunk, mint még soha. Aztán amikor az utolsó is elment, akkor csúszott csak ki a számon, hogy ‘akkor most a mindannyiótok jó kurva anyját’.

Átmentünk, párszáz méter után a tenger is lenyugodott. Innentől nagyon kellemes - Barna szerint tök unalmas - utunk lett. Volt ugyan egy olyan 1-3 csomós szél, valami hullámzással, de ez pont arra volt jó, hogy elmondhassuk, tényleg tengeren kajakoztunk, nem a Tisza-tavon. A szél pedig különösen jól esett a 35 fokos melegben.

Elkalimpáltunk Veli Losinjig. Habár úgy szólt az egyezség, hogy kikötés előtt megvárom őket és elegánsan felhajtom a kormánylapátjukat - mint ahogy állatorvosok szokták az úri bikák fütyijét célbakormányozni - de annyira el voltak maradva, hogy inkább kikötöttem tök egyedül (tadam!), majd kivonszoltam a kajakot a partra, visszaugrottam a vízbe, és amikor partközelben voltak, akkor már a vízből hajtottam fel a kormányukat.

Ideális partot fogtunk. Vagy száz méter széles, egyik oldalról félszigettel, a másik oldalról hullámtörő gáttal védett öböl, köves, fokozatosan mélyülő stranddal. Az egyetlen problémát az jelentette, hogy ugyan ki volt építve a kocsma infrastruktúra, de erősen zárva volt. Ránézésre jó pár éve.

A kettes legénysége elment úszni, én pedig fényképezgettem egy kicsit, majd leültem az árnyékba egy üveg ásványvízzel.

Barna támadott be azzal az ötlettel, hogy kipróbálná a Kodiakot. Megnézné, hogy tényleg olyan nehezen kezelhető-e. Leszereltünk róla mindent (ekkor vettem észre, hogy letört a napszemüvegem szára, kuka), betoltuk a tengerbe, aztán ott maradtam vigyorogni. Nemcsak én tettem így, egy helyi kiskölyök minden borulásnál artikulálatlan röhögésben tört ki. Aztán később csendben maradt.

Meglehetősen következetlenül, mert én legalább tapsoltam.

Ahhoz képest, hogy Barnának nincs túl sok kajakos tapasztalata, ahhoz képest, hogy a Kodiak egy kifejezetten billegős kajak (legalábbis nekem), vagy a tizedik próbálkozásra sikeresen beleült a másfél méter magas vízben, később pedig elsőre a mélyvízben. Senki nem volt a közelben, nem tartotta senki a kajakot.

Ez egyben járt némi tapasztalattal is: minden józan számítás ellenére sokkal nehezebb belemászni a kajakba, ha víz lötyög az alján. Anélkül ugyanis a félredöntött kajak magától felhúzza a kapaszkodó embert és ezzel a lendülettel már meg is van a lovaglóülés. Azaz mégiscsak először pumpálni kell és utána mászni. (Bár nem reménytelen a felfordult kajak egyik sarkát megemelve kicsorgatni a vizet sem.)

Így végül, mondhatom, legyőztük a Kodiakot. Mindenki a maga szintjén. Én ideevickéltem vele, mintaszerűen kikötöttem. Barna pedig porig alázta. Márpedig ha ez így megy, akkor előbb-utóbb nekem is menni fog. (Csak most éppen csupa seb a lábam, na meg még sajog egy cseppet az önbizalmam.) Azt se felejtsük el, ma már azért jóval barátságosabb állapotba lett állítva az ülés, mint amikor én próbálkoztam vele pár nappal ezelőtt.

Komolyan mondom, már csak az üresen lebegésben kellene biztosnak lennem, hogy nyugodt legyek. Meg merjek újra fényképezni. (Kicsit nagy a kockázat, beborulni egy sokszázezer forintos fotóapparáttal.)

Délután kettőkor indultunk vissza. Magát a települést végül csak messziről néztük meg - kajakon az embernek kicsit mások a preferenciái. De szépnek tűnt.

Egy kicsit így is tartottam a sziget nyugati felétől, a windguru szerint délutánra felerősödik a nyugati szél. Makacsul lapátoltunk a csatornáig, itt kifogtam szemből egy motorcsónakot (úgy értem, én már a csatorna közepén voltam, amikor ő bejött szemből, de kulturált volt, majdnem alapjáratra vette le a gázt. Udvarias köszönés, jó utat, jó utat, aztán hajts.)

A kettes viszont csak nagyon sokára jött ki a csatornából. Én már bőszen rágtam az evezőlapátot, azért a csatorna bejárata az egyébként is mindenfelől hullámzó öbölben nem túl ideális a lebegésre, de aztán meglettek. Barnának begörcsölt a lába. Igen, ez a másik, eddig megoldatlan és egyelőre megoldhatatlan toposz a kajakozásunk terén: a kettes kajakban hátül ülni, huzamosabb ideig. Én is szenvedek, meg Barna is szenved. Azt mondta, hazafelé volt olyan pont, amikor legszívesebben levágta volna a lábát, hogy szabaduljon a fájdalomtól. Maximálisan egyet tudok érteni vele. Én most polifoamtekercsekkel kinlódok, de ez is csak akkor működik, ha rendszeresen megállunk pihenni. Miközben a Kodiak meg akkor biztos, ha megy - jó páros a közös túrákhoz.

Átvágtunk a mindig zavaros öblön, jött az átjáró - és utána a tánc. Elkaptuk a nyugati oldalon a nyugati szelet. Ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy a hullámok makacsul ostromolják a partot. Ami akkor borzasztó nagy szopás, ha neked pont a parttal párhuzamosan kell menned. Próbáltunk mindent. Ha elindultam cikkcakkozni, akkor a hullám makacsul fordult velem. Úgy riszáltam a csípőm, mint egy pénzesvetkőzős művésznő a Marylin-ben, de így is alig bírtam a folyamatosan oldalról rohamozó hullámokkal. Párszáz méter csak az átjárótól a kemping öblének a foka, de azt hittem, soha nem érünk oda. Igen gépészkedős szakasz volt, még a kettesben is.

Aztán amit utálok, lebegés a kötél előtt. Vártam a többieket, hogy megemeljem a kormánylapátjukat. Végül nekimentünk a strandnak, a frissen jött önbizalmammal nem vártam meg, hogy kikössenek és segítsenek, hanem velük párhuzamosan futottam ki én is. Újabb hibátlan kikötés. Néhány kiskölyök a két kicsattanó kajaktól ugyan összeszarta magát és nekiállt bőgni, de ez csak a bónusz volt.

Gyorsan kihúztunk mindent a partra, majd Barnával elcipeltük a kajakokat oda, ahol már meg tud állni a kocsi. Pontosabban meg tudna állni, ha egy pacák nem oda dobta volna le a pokrócát meg a kutyáját.

Egyszerűen érthetetlen. A betonozott autóút (fél sávnyi ösvény) 90 fokot kanyarodik. A kanyarban van egy nagy fa, az autók pedig az út és a fa közötti 1 méteres sávot is használni szokták a kanyarodáshoz. (Ki a fene képes derékszögben kanyarodni?) Ebbe az egy méteres sávba tette le a pokrócát az úriember. Ebbe a sávba, mely nekem elengedhetetlenül fontos ahhoz, hogy megforduljak. Volt fejvakarás rendesen. Végül azt találtam ki, hogy ráhajtok autóval a parti sétányra, így tolatva meg tudok fordulni, igaz, a kerekek jó tíz centire fognak többször is elmenni a pacák mellett.

Így is lett. Igaz, közben Nej próbálta neki ángliusul elmagyarázni, hogy tudja ugye, hogy csak a saját felelősségére heverészik ilyen közel az autóúthoz, de a pacák nem tudott angolul. Aztán megjelentem én a kocsival és odatolattam tíz centire a pokrócához. Ezt már megértette.

A többi már néma unalom. Hazaértünk, ledőltünk az asztalhoz. Én bontottam egy literes Pan-t, majd szóltam Barnának, ha ő is kér, akkor bontson magának. Pillanatok alatt előkerült a magos kenyér, a vaj és két szál kolbász, így szép lassan mindenki lelki békéje helyreállt. Később vacsorára még lementünk a boltba jégkrémért, aztán Nejjel elmentünk úszni, a kölykök meg kártyáztak.

Férfi fehér boával. Ezt a fürdési módszert szeretem a legjobban. Beugrok a vízbe, elúszok a strand határáig (25 méter), majd elegánsan a vállam köré tekerem a fehér műanyaggömbökből álló strandkötelet és nézem a parton monokiniző csajokat. A módszer egyedüli hátránya a gondos választás - hogy ne olyan partszakaszon lebegjél, ahol csupa willendorfi tipusú ősanya kínálja fel testét a napocskának.

Este még kevesebb történés. Én nekiálltam begépelni a napot, a két gyerek elment VB döntőt nézni, Nej meg olvasgatott. A szék még mindig lebeg alattam, igaz, már fel tudom emelni a kezemet.

A windguru szerint holnap megint gyenge szeles időszak jön, így jöhet a következő eltervezett túra. Pihenőnap nincs, pihentünk eleget az első héten.

Ilovik

2010.07.12; hétfő

Ma reggel, a boltból hazafelé, láttam először, hogy egy apuka is kikattant. A gyerek nekiállt háromnegyed nyolckor torkaszakadtából ordítani. Erre szokták mondani, hogy merev hiszti. Apuka egy ideig tűrte, aztán elkapta a gyereket anyukától, lehúzta a bugyiját (mármint a gyerekét) és úgy puszta kézzel nekiállt elfenekelni a kölyköt, persze jó hangosan ordítva is mellé. Habár pontosan meg tudom érteni az érzéseit, de tapasztalatból mondom, ez a módszer nem működik. A gyereket ilyenkor vagy hagyni kell hisztizni, aztán ha rájön, hogy senki nem figyel rá, akkor abbahagyja. Vagy be kell rakni a hideg zuhany alá. Én ez utóbbit szoktam alkalmazni és működött. A lényeg mindegyik módszerben, hogy kirángassuk a gyereket a pusztán üvölteni képes merev hisztiből egy olyan állapotba, ahol már gondolkodni is képes.

De legfőképpen nem visszük el a még kismacska korban lévő gyereket sátoros kempingbe. A gyerek nem fogja élvezni. És ebből kifolyólag a szülő sem. A százméteres környezetükről végképp nem is beszélve.

Szépen összekészültünk, aztán 11-kor elrúgtuk magunkat a partról.

A kettes indulásakor valami szokatlan jelent meg a tér-idő kontinuumban, egy fürdőző, aki nemhogy közömbösen hátráltatott minket, hanem segített elstartolni.

Úgy indultunk, hogy a cél Ilovik, de ha nem megy, akkor legfeljebb visszafordulunk valamelyik öbölből. Dóra fotóriporterként követte egy ideig az útunkat. Az öbölben még láttunk egy eltévedt harcost: egy hapi egy vadvizi kajakban eszkimózgatott, meg gyakorolta a bedőlős gyorsítást. Szépen csinálta... de itt, az Adrián?

Nos, mit is mondjak magáról az útról? Eveztünk, mint a gép. Néztük a partot, az öblöket. Elméletileg nyolc nagy öböl lett volna a szigeten, utána jön a forduló. Úgy a negyedik környékén gondoltunk arra, hogy kikötünk egy cseppet pihenni. Már majdnem a parton voltunk, amikor kiszúrtuk a flair strandszéket az egyik fa alatt. Aztán megtaláltuk a hozzájuk tartozó embereket is, természetesen tök pucéran.

- Izé, itt mégse. Nem illik nudisták mellé letelepedni ruhában.

Mentünk egy kicsit, amikor megláttunk egy újabb kikötőhelyet. Szinte pontosan másolva, nem sokkal a kikötés előtt láttunk meg két pucér embert egy fán mászkálva. Mondjuk, ők legalább tudtak élni.

Kitolattunk, mentünk tovább. A hatodik öböl egy nagyon bonyolult, mélyen benyúló volt.

- Ide most már mindenképpen bemegyünk!

- De mi van, hogy ha itt is nudisták lesznek?

- Ha nagyon pampognak, akkor lehúzom a zippzáramat és előveszem.

Mint kiderült, ez egy mélyen benyúló yachtkikötő volt. Kifejezetten szegény yachttulajdonosok számára, mert fürdőruhára egyikőjüknek sem tellett. Elhúztunk mellettük, megkerestük az öböl legbelső részét, ahol annyira alacsony volt a víz, hogy a hajók már nem bírtak bejönni. Kikötöttünk és élveztük az öböl szépségeit. A fák beárnyalták a vizet, a bődületes melegben nagyon jól esett a kis hűvös. Nej és Barna elmentek úszni, én meg fényképezni. A táblák szerint tíz percnyi járásra (a szomszéd öbölben) volt valami étterem, de ehhez még korai volt az időpont. Mondjuk kicsit durva volt nézni a sok elterpeszkedő yachttulajdonost arrébb, ahogy úgy képzelték, övék az öböl... de ami jutott belőle nekünk, az is bőven elég volt. (A koordináták, ha netán valaki arra vetődne: Krivica-öböl, 44°30'01.52”N, 14°29'46.66”E.)

Már indultunk, amikor vérdermesztő hangot hallottunk magunk mögül. Mintha ork szabadcsapat érkezett volna az öbölbe és azon dühöngene, hogy pont az orruk előtt szökött meg a zsákmány. Kiváncsian kerestük a hang forrását és végül egy kecskét meg egy birkát találtunk, akik torkaszakadtukból ordítottak utánunk.

- Hát ez meg? - nézett nagyokat Nej.

- Mi lenne? Nem hallottál még soha a vérbirkáról, meg a vérkecskéről?

Rögtön a nyúlon túl.

Még itt sem tudtuk, hogy van-e elég szufla bennünk Ilovikhoz, így elindultunk, hogy majd meglátjuk. Aztán amikor kiértünk Losinj sziget alsó végére és megláttuk elérhető közelségben a szigetet, nem is volt kérdés, hogy nekivágunk-e. Szép átlósan - ahogy kell - átvágtunk a szoroson, beeveztünk a kikötőbe, rögtön az első kocsma mellé. (Ez valószínűleg hiba volt, utólag úgy néz ki, ez volt a kikötőhöz legközelebbi, a kirándulókat lenyúló kocsma. Rablást kimerítő árak, szemérmetlenül kicsi adagok.) Ittunk két sört, ettünk két adag káposztasalátát, Nej egy féladag tengergyümölcsei rizottót, mindezt 150 kunáért.

Innen átkalimpáltunk egy strand jellegű helyre, lubickoltunk egyet, pihengettünk. Végül négy óra előtt valamivel szedtük össze magunkat és indultunk el vissza.

Hogy Barnára hogyan hatott a káposztasaláta, azt nem tudom, de olyan veszett módon evezett a pihenőig, hogy követni sem bírtuk.

Ja, hogy eddig nem is beszéltem arról, hogyan osztottuk be a kajakokat. Kiindulva abból, hogy Barna kijelentette, őt erőszakkal sem tuszkoljuk bele még egyszer a kettes kajak hátsó pozíciójába, így maradt az az egyedüli megoldás, hogy ő ült át a Kodiakba, én pedig a kettesbe, kormányos pozícióba. Azt hiszem, megtaláltuk a tökéletes felállást. Én addig ficeregtem ott hátul a kötelekkel, meg a polifoam tekerccsel, hogy végül sikerült egy olyan állást találnom, ahol nem fájt a lábam. Igaz, a vállam annál inkább, ami azt jelenti, hogy romlott a stílusom, többet húzok vállból, mint derékból - de lehet, hogy csak még nem nőttem fel a Kajner szívlapáthoz túralapáthoz.

Barna ezzel szemben megtáltosodott. A Kodiak mérete neki is pont bejött. (190 centi, 90 kiló.) Ami nekem hosszú lábtéri beállítás volt, az neki pont jó lett. Abszolút uralta a hajót, úgy siklott a hullámok között, mintha világéletében ezt csinálta volna. Majdhogynem táncolt vele a vizen. (Ez is csak azt mutatja, mennyire fontosak a kezdeti élmények. Ha valakiben kialakulnak a gátak, utána ezeket legyőzni már komoly szellemi teljesítmény szükséges. Én úgy kezdtem, hogy egy rossz ülésbeállítás és gyakorlási lehetőségek hiányában csúnyákat borultam vele, és ettől félni kezdtem tőle. Barna viszont már jó ülésbeállítással kapta meg egy olyan öbölben, ahol minden ideális volt a gyakorláshoz. Ő legyőzte, én pedig félek tőle. Egyébként biztos vagyok benne, hogy egyszer én is le fogom győzni, csak nekem sokkal több idő kell hozzá.)

Mindenesetre összeállt az ideális beosztás. Ha hárman megyünk, Barna megy a Kodiakban, úgy, hogy utolérni sincs esélyünk. Mi pedig Nejjel a Biwokban, melyet már mindketten régen legyőztünk és ma már kezesbárányként viselkedik. (Ezzel aztán nincsenek se ki/beszállási problémák, a lebegésről nem is beszélve. Nem véletlen, hogy erről az útról már vannak fényképeink is.)

Pihenésképpen visszamentünk a korábbi öbölbe. Ugyanolyan jó, mint régen, és ugyanúgy magas a yachtokon a kókadozó péniszek gyakorisága. Itt már én is úsztam egyet, mert a hőségben korábban már hallucinálni kezdtem, ami egy kormányosnál nem túl előnyös. Kifelé jövet először azt hittük, látunk egy kivételt. Az egyik yachton álldogállt egy bácsika és minket nézett.

- Te, szerinted mi az a bácsin? Ezüst fürdődressz, az elején egy fityegővel?

Közelebb mentünk.

- Ja, nem. Csak szőrös a bácsi és megőszült.

Az utolsó szakasz egy merő vágta volt. Csak, hogy össze tudd hasonlítani: odafelé Cikat - Krivica: 90 perc, Krivica - Ilovik: 70 perc. Hazafelé Ilovik - Krivica: 60 perc, Krivica - Cikat: 60 perc. Két óra alatt nyomtuk le azt a távot, amelyhez lefelé majdnem három kellett. A távolság oda-vissza 28,6 kilométer volt, azaz odafelé 5,48 kmh, hazafelé 7.15 kmh átlagsebességet hoztunk ki, valamivel több, mint négyórás úton. Nem vagyunk normálisak.

Végül a tervezett este nyolc helyett már negyed hétkor itthon voltunk. Barnának volt némi kikötési nehézsége, az egyik lebegő dinnyefej, melyről később kiderült, hogy egy kislány, mindenképpen rá akart csimpaszkodni a kajakja orrára. Elég nehéz úgy kikerülni valakit, hogy az direkt rád akar mászni.

Ma kiváncsiságból lemértem, onnantól, hogy kisiklunk a strandra, odáig, hogy lehuppanunk a sörsátrunk alá, 40 perc telik el. 40 percnyi gyors, kapkodós és nem utolsósorban kemény fizikai munka, mire mindent felszállítunk a párszáz méterre lévő sátorhoz. Aztán csoda, hogy olyan ritkán indulunk csavarogni a kajakkal.

Este hét volt, és ott ült három leszázalékolt nyomorék az asztalnál. Senki nem volt képes felállni, senki nem volt képes a térdéről feljebb emelni a kezét. Jól néztünk ki. Szeretem ezt a látványt. Ilyenkor nőnek látványosan az izmok.

Végül gyors vacsi (főtt tészta, konzerv bolognai mártás, reszelt gouda sajt, sörök), majd némi élménymegosztás, végül zuhany.

Itt derült ki, hogy nem én vagyok a nagypályás azzal, hogy leülök a zuhanyzóban (vadiúj kerámiaborítás, betámasztom a lábam az egyik falon, a hátam a másikon, a fejemet meg a harmadikon, miközben a flexi zuhanycsővel veretem magamra a forró vizet), hanem Barna. Ő ugyanis kimegy az előtérbe és beviszi az öltözőpadot a víz alá.

Aztán este tízkor hirtelen mindenkit gyorsan betámadott az álommanó. Én még gépelgetek, de nem túl sokáig.

Végülis... szenzációsan jó nap volt. Megcsináltuk a legnagyobb túrát. (Szuszakot - mely eredetileg a legnagyobb lett volna - a kezdeti bénázások után lehúztuk a listáról.) Ha pedig távolabbra nézek, két nap alatt megcsináltunk a négy nagy túrából kettőt. Soha jobb tempót.

De most határozottan örülök neki, hogy holnap nem szállunk vízre.

Megint pihenés

2010.07.13; kedd

Habár elismerten nekem van a legvacakabb alvóhelyem (két polifoam, meg a jó öreg leeresztős matrac), de ahogy lefeküdtem este tizenegykor, ugyanabban a pozitúrában aludtam hajnal ötig. Volt bennem egy kis fáradtság a két hosszú út után, úgy tűnik.

Aztán hajnalban megjelent a sátrunknál a vérsirály is, de minden rikácsolása ellenére simán visszaaludtam. Ja, és reggel kilenckor én voltam az első, aki kimászott a sátorból.

A vizesblokkban irgalmatlan gyerekhiszti hangja töltötte ki a teret. Csak nem rájött az apuka magától is a hideg víz bűvös erejére?

Kora reggel már őrült meleg. Van a vizesblokk mellett egy jégautomata, 5 kunáért adnak egy szakajtó jeget. A szomszéd éppen egy tele lavórral jött visszafelé, amikor elsétáltunk mellette. Nej vágyakozva nézte.

- Beleülnél a lavórjába, mi? - találtam ki a gondolatát.

Ugyanitt van kutyazuhanyzó is. Nem nagy dolog, egy apró betonkáva, melyhez egy 4 méteres flexibilis zuhanycső tartozik. Messziről láttam, hogy két férfi súrol valamit a kávában. Ahogy közeledtem, úgy lettem egyre kiváncsibb. Ez valami nagyon türelmes kutya lehet, mondhatni döglött. A két alak olyan vehemensen sikálta az állatot, hogy annak minimum visítania kellett volna. Aztán közelebb érve láttam meg, hogy szőnyeget mosnak.

Az ilyesmi mindig frusztrál egy kicsit. (Nem nagyon, de akkor is.) Az emberek elmennek kempingezni. És ilyen durván nomád környezetben is kitör rajtuk a takaríthatnék, a tüchtig-mánia. Lemossák a sátrat, mert poros. Söprögetnek. Szőnyeget mosnak. Sokáig azt hittem, Velma Melmac csak egy rajzoló kitalációja, de úgy látszik, Phil Frank az életből leste el a mintát.

At Yosemite, Velma ensconced herself in an air-conditioned monster RV, astroturfed her campsite, vacuumed the nature trails, and used bug spray by the gallon. If nature was going to impinge on Velma's idyllic life in Yosemite, it was going to do so on her terms.

Végül a legdurvább. Ezt a példányt aközben gyűjtöttem, miközben Nejre vártam a vizesblokk előtt.

Lakókocsi, elősátor, sörsátor. Az utóbbi alatt élénkzöld filcanyag. Hogy úgy nézzen ki, minta szép zöld gyep lenne. Igaz, alatta valódi gyep van, de az nem olyan szép zöld. És ezt a filcanyagot söprögette, takarítgatta egy nő. Nehogy legyen már rajta egy tűlevél vagy egy apró faág.

A torokfájás kezd múlni, van helyette köhögés, krákogás, nehéz nyelés. De ha elmegyek úszni (hullámfürdőzni) a tengerbe vagy húsz percet, az egész elmúlik a francba. Érdekes. A sós víz tényleg hat. Viszont az is igaz lehet, hogy a sör oldja a torokban lerakódott sót, mert egy korty után visszajön a nehéz légzés.

Barna alatt eltört a napozószék karfája. Ismét egy olyan apró sérülés, mely után használhatatlanná válik egy eszköz. A műanyagot nem érdemes megragasztani, mert terhet kell bírnia, ráadásul teljesen spéci kialakítású. (Ezzel a karfával állítgatjuk a háttámla dőlését.) Megint kuka. Ha az utolsó nap dobjuk ki egymás mellé a kétszemélyes bordó plüss gumimatracot, a kempingágyat, a napozószéket és a napszemüvegemet, legalább a guberáló együtt érezhet velünk, hogy milyen hetünk volt. (Persze ez csak befelé dörmögés. Tudom én is, hogy fogyasztói társadalomban élünk, a tárgyainkat tervezett szétesési idővel gyártják. Inkább az a csoda, hogy a gumimatrac kibírta 13 évig, a napozószék pedig tíz évig. A kempingágy a 3, illetve a napszemüveg a 2 évével már modern korunk gyermeke.)

A strandon frocliztak. Jött egy csajszi, a vállán egy kajak. Nem túl nagy, olyan 4 méter hosszú, üvegszálas. A leányzó jó messziről cipelte, dehát egy ilyen jószág 10+ kiló, nem nehéz. Sokkal izgalmasabb volt, hogy mit csinál vele. Elsétált a betontuskóig, megvárta, míg ki-bemásznak az emberek, ledobta válláról az evezőt, a lábával visszarugdosta, hogy ne essen bele a vízbe, aztán finoman beengedte a kajakot. Ekkor mondtam a mellettem lebegő (lsd férfi fehér boában) családnak, hogy lepetézek, ha a csajszi a létráról belemászik ekkora hullámokban (40-50 cm) abba a ránézésre is max. 50 centi széles kajakba. Belemászott. Igaz, a leányzó volt vagy 45 kiló, de akkor is szép mutatvány volt.

Csak éppen itt még nem fejezték be. Beevezett olyan 30 métert, ahol egy figura próbált felállni egy szörfdeszkán, nagyjából sikertelenül.

És helyet cseréltek.

Ekkor az államat már csak a hullámok tartották a helyén. A leány páros lábbal kihuppant a kajakból, a srác pedig simán átszállt a kajakba a szörfdeszkáról. Mintha egy parkettás nappaliban lettek volna, nem pedig egy meglehetősen hullámzó tengeren. Igaz, a srác meg olyan 30 kiló lehetett.

Eddig tartott a bemutató, innentől már előjöttek a problémák. A sráchoz hasonlóan a leány sem tudta kiemelni a szörfvitorlát fekvő helyzetéből, hiába próbálkozott makacsul. Azért az erőhöz kell némi izom, na meg masszív súlypont is. Lehet, hogy én nem libegek tündérként a víz felett szörfdeszkáról kajakba, de a vitorlát akár a... fülemmel is egyenesbe tudtam volna rántani. (Figyeled, konszolidálódom.)

Csendes pihenő, úszkálás, újabb csendes pihenő... végül Nejjel elmentünk sétálni. Volt egy tippem, hogy merre találunk egy jó kis erdei utat, akkor meg miért ne nézzük meg, hogyan néz ki a horvát erdő?

Először is meleg, másodszor pedig határozottan édes a levegő. De ennél is fontosabb, hogy roppant hangulatos utat találtunk.

Hosszú kaptatóval kezdődött. Már itt feltűnt, hogy a horvát erdészek nem bízták a véletlenre a turisták vezetését. A 0,5-1 méter széles sziklás túraútvonalakat 30-80 centi magas kőfalakkal vették körbe. Kilométereken keresztül. Én nem tudom, mennyi kő volt a falakba beleölve, de egy kisebb falu összes háza simán kijött volna saccra belőle. Plusz templom.

Mentünk, kapaszkodtunk felfelé. Aztán egyszer csak találtunk egy beobachtungstelle-t, ahogy Pepin bácsi mondaná. (Nem, nem egy sörgyár kéményét.) A sziget alsó felének északi részén van egy kiépített, de azóta kicsit rombadőlt megfigyelőállás. Nem véletlenül van ott, a hegy tetejéről körbe látszik az egész sziget: mind a keleti, mind a nyugati oldal, a távolban pedig a környező szigetek. Mindez a Losinj-szigetnek pont a cérnavékony derekánál, ahol át szoktunk kajakozni az áthajtón és a csatornán. Gyönyörű látvány volt nézegetni a mindenfelől a városba tartó kisebb hajóflottákat. Vagy húsz percig élvezkedtünk odafent, én szikláról sziklára pattogtam a fényképezőgéppel, Nej pedig csak ült egy padon és szívta magába a látványt.

Innen 15 perc kellemes séta után értünk le az Arany Öbölbe (Zlatna Uvala) - ahogy a tábla szerint azt az áthajtót hívják, ahol már többször is megfordultunk. Csak most a szárazföldről közelítettük meg. Így egy kicsit jobban rá is értünk, le tudtam végre fényképezni a betontömböket, dacára, hogy megint erős volt a hajóforgalom. Most már csak az bánt, hogy ebben a napszakban, ilyen szögből nem látszik, milyen gyönyörű zöld az öbölben a víz.

Hazafelé már a Losinj-öböl melletti parton sétáltunk vissza. Jó másfél órás túra volt, a napocska kifacsart mindent belőlünk, de gyorsan pótoltam sörrel.

Az aprónép kicsit mogorvának tűnt, tekintve, hogy Nejnek kellett volna vacsorát készítenie. Gyorsan meg is lett izzasztva némi kolbász, begyűrtük, aztán a desszertet is, majd hátradőltünk. Eleinte csak a szokásos froclizás ment, aztán időutaztunk. Beszélgettünk egyrészt a szülők gyerekkoráról, fiatalkoráról, aztán az ő gyerekkorukról, mire emlékeztek ők, mi minden történt valójában. Végigröhögtük az estét, gondolom, a szomszédok legnagyobb örömére.

Közben egyszer idejött a hátsó szomszéd. (Aki a fél szendvicset próbálta felajánlani.) Németek, de magyar vizslájuk van. Angolul sikerült elmagyaráznia, hogy a legnagyobb bánatuk az, hogy nem tudják, hogyan kell helyesen kiejteni a vizsla szót.

Innentől lett érdekes a beszélgetés.

- Vizsla - közöltem vele.

- Ah, viszla.

- No, vizsla.

- Vizschla.

- Almost. Vizsla.

- Viszla.

- No. Vizssssssla.

- Ah, nein.

Fél tizenkettőkor pedig bebújtunk a sátorba. Holnap megint csapkodjuk a vizet, ha Zefirusz is úgy akarja.

Nyuszik vagyunk McFly

2010.07.14; szerda

Zefirusz akarta is, meg nem is. Előrejelzés szerint 11-ig 10-11 csomós szél volt várható, utána gyk. szélcsend. Viszont azt is tudjuk, hogy a szél elállta után a hullámok még jó egy óráig hullámkodnak, ergo dél. Akkor meg már nem. Holnap egész nap enyhe szelet jósolnak, akkor lesz egy komplex program. Meg korábban is tudunk kelni.

Az első kellemetlen élmény a csodavizesblokkal kapcsolatban. Bementem, beültem az egyes kupéba. A villany abban a pillanatban lekapcsolt. Végeztem, barátságosan integettem a szenzornak, fény viszajött - és ekkor vettem észre, hogy nincs bent papír. Ha egészen véletlenül nincs nálam egy papírzsebkendő (tényleg véletlenül, mert amióta ruhástól fürdök, nincs értelme), akkor nagy szégyenben maradtam volna. Így is kellett origamiznom, nem keveset.

Bevásárló körút. A szokásos körök, egy apró plusszal. Barna meg akarta lepni egy ifitársát mangó ízesítésű Jamnica ásványvízzel. (Az illető nagyon szereti és meg is érdemelte.) Csakhogy égen-földön nincs. Végül Barna bejárt egy csomó boltot és nagy büszkén le tudott vadászni egyet. Boldogan dobta be a csomagtartóba. (Apja fia - a hős.)

Azt már csak utólag teszem hozzá, hogy amikor már itthon, Magyarországon, visszavittük a kajakot a csónakházba, utána beléptünk ezért-azért az Auchanba. Ott láttuk meg, hogy raklapszámra tartanak mangó ízesítésű Jamnica ásványvizet. (Apja fia - a balek.)

Bevásárlás után nagy lubickolás. Hihetetlenül idegesítő látvány: délután kettőkor töksima tenger, a gyerekstrand pedig üres. Ideális tengerreszállási körülmények. Csakhogy 40 perc, mire kemény munkával összelogisztikázzuk az indulást, 40 perc a végén, mire visszarendezünk mindent. Közel másfél órát viszont nem ölünk bele egy fél napnyi kajakozásba. (Tanulság rögzítve. Jövőre már kajakbarátabb - és gyerekgyűlölőbb - kempinget választunk. Nem tudjátok, hogyan néz ki a ‘minden nap feláldozunk egy kétévesnél fiatalabb gyereket’ embléma?)

Félelmetes, mi van errefelé sajt téren. Tegnapelőtt vettünk egy 20 dekás darabot, valami helyi sajtból. Durván háromszor volt drágább a városszéli diszkontban, mint a Gran Padano. Mondanom sem kell, tök ismeretlen volt, mégis kipróbáltuk. Ráadásul még csak nem is pagi, hanem porecsi.

Hihetetlenül finom volt.

Természetesen adtam a borhűtőnek is, vettem egy rekesz plavacsot.

(Szar ügy, de ezek a vásárlások már a hazaútnak szólnak. Még két nap - ebből a második fele már pakolás - és húzunk haza.)

Nej is kiolvasta a Maszkabált és nekiállt a másik magunkkal hozott könyvnek. Nem kicsit furcsa látni, hogy az Odakint1-et olvassa, miközben én vele szemben már az Odakint2 alapanyagán dolgozom. Melybe beleírom, hogy Nej az Odakint1-et olvassa. Vannak ilyen rekurzív dolgok az életben.

Egy újabb kajakos kiszállást figyeltem meg. Jött a hapi, nagy lendülettel és egy apró, kék üvegszálas kajakkal. Éppen lebegtem a szokásos helyemen, mellettem ment el olyan 5 méterre. Nem célzott meg semmilyen betontuskót, meg létrát, csak ment neki a szikláknak. Ha ez egy karcolás nélkül kiköt a szikláknál, lepetézek - villant át az agyamon. Csak ment, ment, aztán a sziklák előtt egy méterrel lefékezett. Kilógatta mindkét oldalra a lábát, egy picit keresgélt - majd egyszerűen felállt. Ott már leért a lába két víz alatti sziklára. Átlépett a kajak fölött, a vállára kapta, majd szikláról sziklára kiszökdécselt a partra és elindult felfelé a lépcsőn.

Amilyen egyszerű, annyira magától értetődő. Jól megjegyeztem a technikát. Nem mintha vállamra kapva a kajakomat, ki tudnék szökdécselni vele (teljes felszereléssel az egyes olyan 35, a kettes meg 45 kiló, plusz forgatónyomaték), de kiszállásra sziklás környezetben teljesen jó a módszer.

A szomszédban négyen pucolják az autójukat. Papa, mama, gyerekek. Én meg itt nézem a miénket... ha lenne rá eszköze, már régen öngyilkos lett volna szégyenében. De az autó használati tárgy, nem dísz. Márpedig ha fixre van szerelve egy kajaktartó, az azt jelenti, hogy rendszeresen rá-ráborul a tetejére pár liter szutykos víz.

A szomszéd fogalma már csak ilyen tipikus kempingprobléma. Van ugye két közvetlen szomszédunk jobbra és balra, aztán van hátsószomszédunk és az ösvény túloldalán egy szembeszomszéd. Emellett pedig mind a négy irányban van egy-egy átlós szomszéd. Azaz amikor azt írom, hogy szomszéd, a nyolcból tessék valamelyikre gondolni.

A másik szomszédban egy magányos, hatvan év körüli, szomorú öregúr lakik. Leginkább egész nap sétálgat, néha kiül az előtér alá, csak ücsörög a négyszemélyes asztalnál. Mellette egy hasonló korú szlovén házaspár lakik, néha átmegy hozzájuk beszélgetni, de egyébként teljesen magányos. Elképzelésem sincs, hogyan került egyedül egy négyszemélyes lakókocsiba. Amikor lefoglalta, még többen lehettek?

Nejnek annyira megtetszett a tegnapi séta, hogy estefelé rábeszélte a kölyköket, járják körbe megint a dombot. Elég későn is értek haza, így a vacsora is elhúzódott. Olyannyira, hogy amint vége lett, negyed tizenegykor már dőltem is be a sátorba.

Male Srakane

2010.07.15; csütörtök

Reggel a recepció felé megláttam a vadvizes embert. Elég kemény fazon lehet, nem vacakolt sokat a kempingfelszerelésekkel: autó, kajak, függőágy. Semmi sátor, semmi kempingszék, sörsátor, hálózsák... ezek mind csak úri huncutságok.

Ha sokáig maradunk, a mi felszerelésünk is idáig fog egyszerűsödni.

Korai kelés, mintaszerű összekészülés. Tíz órakor már a vízen lebegtünk. Eredetileg a Male/Vela Srakane szigeteket terveztük be harmadik nagyobb célpontként, de mára maradt az is, hogy Dórával legalább egy órát kajakozzunk. Emiatt abban maradtunk, hogy nem megyünk el a szigetekig, csak egy útbaeső öbölig. Aztán szerencsésen úgy elnavigáltam magam, hogy az útbaeső egyik szigetet összekevertem a Male Srakane szigettel, és amikor rájöttünk, akkor már majdnem ott is voltunk. Naná, hogy ekkor már nem hagytuk ki. Kár is lett volna. Bár eleinte igencsak kámpicsorodott az arcunk, mert egyszerűen képtelenek voltunk kikötni. Ami távolról sima ügynek nézett ki, közelről rücskös sziklaként realizálódott. Mentünk körbe, már majdnem átevickéltünk Vela Srakane-ra, amikor megláttam egy nagyobb kikötőt, sólyával. Sajnos egy csomó motorcsónak is volt a kikötőben, mely előrevetítette a lankadt péniszek, térdig érő mellek látványát... amikor Barna sasszemmel kiszúrt két, egyenként kábé 1-1 méternyi apróköves kilépőt. Szószerint kilépő, mert a parton már csak olyan 30 centi látszott a kavicsokból, körülöttük mindenhol sziklák. Megküzdöttünk a kikötéssel a zsebkendőnyi területen, de megérte. (Ha érdekel esetleg valakit, a koordináták: 44°33'56.44”N, 14°20'01.19”E. Közvetlenül a kiszállóhely mellett van egy nagy fehér, horgonyt ábrázoló tábla.) Ugyanis a víz már hosszan aprókavicsos volt. Üde színfolt a sok kellemetlenül éles szikla között. Nej és Barna be is dobtak egy-egy kiló kavicsot a kajakokba, annyira szépek voltak.

Itt hatalmas pihenőorgiát tartottunk.

Volt egy film a gyerekkoromban, ‘Lépj Olajra!‘ címmel. Ebben volt olyan rész, hogy a három főhős (egy fiatal hapsi, egy fiatal nő és egy idősebb hapsi) kúsznak utolsó erejükkel egy sivatagban, aztán kész, vége, feladják. Az egyik még fekve dühösen elhajítja a kulacsát egy dűne möge. Mely kulacs csobbanva ér földet. Mindhárman felpattannak és láss csodát, a dűne mögött pálmafák és egy csodálatosan tiszta vizű tó.

Na, akkor azok a figurák lubickoltak olyan szenvedélyesen a vízben, mint ahogy mi, ott a kavicsos pihenőben. Tíz perc híján két órát eveztünk a tűző napon, megállás, víz és napolaj nélkül. Legszívesebben csak a fejemet lógattam volna ki a víz fölé, aztán meg is csináltam, mert nem volt semmi akadálya.

Egy félórányi önfeledt lubickolás után összecsomagoltunk, elindultunk visszafelé. Ekkor találkoztunk Jézussal.

Kiértünk egy szirtfok takarásából a sziget legnagyobb hajózási útvonalára. Balra néztem.

- Jézus! - szaladt ki a számon.

- Mi van? - kérdezte Nej.

- Nézz balra!

Természetesen jobbra kezdett el vizslatni.

- Balra, te vakegér.

Balra nézett.

- Jézus!

Bal oldalt egy óceánjáró konténerszállító hajó iparkodott, pont azon az útvonalon, melyet keresztezni szándékoztunk. Aztán szerencsére hamar kiderült, hogy távolodik, de addig azért be voltunk ijedve.

Érdekes módon, megint hazafelé voltunk a gyorsabbak, odafelé mentünk 110 percet, visszafelé már csak 90-et. A távolság oda-vissza 19,8 km, azaz az átlagsebességek: odafele 5,4 kmh, visszafelé 6,6 kmh. És most még csak azt sem mondhatom, hogy hívott a söröm, tekintve, hogy délután még volt egy futam a nagylánnyal.

Titokban reménykedtem, hogy megmutatjuk neki, mi is az a kutyafitty. Amikor reggel eveztünk, találkoztunk egy borzasztó béna yachttulajdonossal: a yacht szószerint bőgött a kezei alatt, miközben alig haladt. Gondolom, valami alacsony fokozatban mentek padló gázzal. A trükk az volt, hogy ebben az állapotban a yacht akkora hullámokat produkált, mint a Titanic, mi pedig közvetlenül mögötte haladtunk át. Nos, láttunk már hullámokat, eddig mindkét kajak simán át is hullámzott mindegyiken. De ezek, a hajó után, lazán magasabb voltak egy méternél - és sokan is voltak. Borzasztóan kiváncsi voltam, mit lépnek erre a kajakjaink. A Kodiak nem foglalkozott vele túl sokat: habár égnek állt az orra, mint Kleopátra Tűje, de átbukott a hullámokon. A Biwok ezzel szemben nem. Az azt mondta, hogy ez neki már túl magas hullám, ő pedig nem egy dzsigoló, hogy ekkorát erektáljon. Keményen belement a hullámokba és keresztülhasított rajtuk. A víztömeg pedig Nejt takarta be. Tetszett.

De előreszaladtam. Ott jártam, hogy még a vízről riasztottuk a csajszit, hogy jöjjön le a kikötőbe, aztán a két kajak összebújt (mert csak együtt tudtuk felhúzni a kettes kormányát, lásd úri bika), majd a kettes kikötött. Mondanom sem kell, megint az emberiség segghülye keresztmetszete képviselte magát a strandon: összesen egy olyan hely volt, ahol nem apró kölykök matracháborúztak, illetve a külvilágra érzéketlen sznorkizók lebegtek, hanem egy nő álldogált a vízben. Be is céloztuk a mellette lévő félméteres placcot, a nő meg csak álldogált, álldogált, majd amikor másfél méterre voltunk tőle, akkor döntött úgy, hogy eldobja magát és elkezd úszni. Ha láttál már kettes kajakot előremenetből villámgyorsan hátramenetbe váltani... szerintem a vízörvények simán embermély gödröket vájtak a köves altalajba. És még szerencsénk is volt, hogy nem lebegett közben mögénk valami búvárkund.

A parton cseréltünk, Nej ki, Dóra be. Ezzel már rögtön spóroltunk egy le/felszállítást - viszont nem számoltam azzal, hogy azért ekkora út után lesz némi zsibbadás és fáradtság. De a gyerekért mindent. (Meg a testvérért, hiszen Barna legalább annyira el volt gémberedve.)

Áteveztünk az Arany Öblöcskén, láttuk végre milyen, amikor gyönyörű zöld (a fénykép sajna nem sikerült, kék rajta minden), aztán megkerültük a Koludarc-szigetet, végül becéloztuk a nudi strandot. Ekkorra már lekopott rólunk annyira az udvariasság, hogy azt mondtam, hacsak nem lesz orgia a parton, akkor mindenképpen kiszállunk. Majdnem így sem jött össze, éppen akkor tolatott rá a strandra egy háromemeletes yacht, tele fiatal hapsikkal és nőkkel, de aztán valószínűleg a hajón felejtették a vazelint, mert még nem rajzottak ki.

Kikötöttünk, fürödtünk, úszkáltunk. Megint szép volt minden.

Éppen nyakig üldögéltem a vízben, amikor ismerős kajak közeledett. Először nem is tudtam, honnan ismerősek. Kikötöttek, köszöntünk egymásnak, jól van. Aztán mondta Barna, hogy szerinte őket láttuk pár nappal ezelőtt Ilovikban. És tényleg! A kajakjukat nem lehetett összekeverni semmi mással. Képzelj el egy felfújhatós strandkajakakot, de a leggagyibb kivitelben. A Sevylor ehhez képest űrtechnika. Olyat képzelj el, amilyenbe a gyerekeidet ülteted a Balcsi déli partján, mondván, hogy 30 centis vízben nem lehet baj. Az olasz pár erre a hihetetlen bizonytalan és lassú alapra építette fel a családi kajakját, úgy, hogy ráapplikáltak egy negyed négyzetméteres saválló acél kormányt, a beülőket meg telepakolták kispárnákkal. Elképesztő hibrid jött ezzel létre. Nekem egyből az jutott eszembe, mintha Slash egy harminc centis, de torzítókkal felszerelt gyerekgitárral állt volna ki szólózni egy heves koncerten.

És ez a házaspár ezzel az értelmezhetetlen jószággal járt be akkora utakat, mint mi, az űrtechnikai eszközökkel tervezett, méregdrága kajakjainkban. Beszélgettünk, ki, merre járt. Soroltuk, mindegyiket ismerték. Ilovik nagyon tetszett nekik, oda még vissza akartak menni. Szuszák, melyet mi végül kihagytunk, nekik már megvolt. (12 kilométeres szigetszökkelés. Egy játék gumikajakkal.)

Félelmetes.

Végül elbúcsúztunk, jöttünk haza.

A kikötés megint horror volt. Nem voltak sokan a strandon, de pont bejátszották az egész partszakaszt. Végül egy matracos anyuka + 2 kölyök kombináció mellett szavaztunk, mármint, hogy mellettük kötünk ki. Erre az egyik napszemüveges gyerek arcán, ahogy melléjük értünk, elszánt vigyor támadt, leugrott a matracról és megpróbált megkapaszkodni a kajakunk elejében. Olyan harsányan ordítottam rá, hogy ‘NO!!!’, ahogy a torkomon kifért, majd elkezdtem vadul hátraevezni. (Ha ráakaszkodik, simán beborít minket. Márpedig, ha a gyerekre ráborul egy ötven kilós kajak, kétszáz kiló emberrel, simán beszorul alá.) Az idióta meg jött utánunk, ugyanazzal az elszánt vigyorral az arcán. A második ‘NOOO!!!’ kiáltásomat hallotta meg az anyuka és kezdett el kiabálni a gyerekkel. Végül a tökmag nagy duzzogva visszamászott a matracra, mi pedig ki tudtunk kötni.

Nyilván az utolsó hazaszállításnak kellett a legnehezebbnek lennie.

Most nem elég, hogy két pokróccal is letelepedtek abba az egy méteres sávba, ahol az autó be tudta volna venni a derékszögű kanyart, de egy Darwin-díjas jelölt a túloldalon, az út és a kőfal közötti 30 centire is kifeküdt. Nézegettem... aztán úgy voltam vele, hogy ha megjelenek egy nagyobb darab autóval, csak észbekapnak.

Hát, nem. Hacsak azt nem nevezzük észbekapásnak, hogy az egyik pokrócos faszi felhúzta a lábát, amikor látta, hogy pár centire araszolok el mellette. Ne kérdezd, hogy rámentem-e pokrócaikra. Nem tudom, és nem is érdekel.

Felszórtuk a kajakokat, aztán Dóra nekiállt irányítani visszafelé. Természetesen senki nem állt fel, senki nem gondolta úgy, hogy ha egy rozoga, inkább sziklás, mint rendesen burkolt, nem egészen egy autó szélességű út mellé fekszik le, akkor esetleg neki is baja lehet, különösen, ha egy derékszögű kanyarban teszi ezt. Dóra annyira lelkesen irányított, hogy hátrafelé simán rágyalogolt volna ez egyik idiótára, ha nem szólok rá. Egyszerűen eszébe sem jutott, hogy oda is lehet feküdni.

De mindegy, hazaértünk. Hagytam ott egy kis ferodol szagot - a fekvő emberek miatt nem tudtam lendületből nekimenni az emelkedőnek - de remélem, a büdöset ellensúlyozta az a tíz kiló felvert por, melyet szintén a meredek start okozott.

Úgy leülepedtünk a sörsátor alatt, hogy hozzánk képest az iszap harmatosszagú kezdő lett volna. Nej szerencsére csinált vacsit, mely persze csak tovább növelte az ülepedési együtthatónkat. Végül a két gyerek beülepedett a sátorba, Nej olvasgatott, én meg lementem strandolni.

Szinte mindig kifogom. Be akarok menni a vízbe, de a létra előtt éppen akkor verődik össze 5 suhanc, persze van közöttük legalább egy csaj, aki affektál és nem akar belemenni a vízbe, mert az hideg, meg hullámzik, a többiek meg röhögve győzködik, miközben természetesen pont akkor akar kijönni három aprókölyök, akik pont a létrán kezdenek el tipródni, hogy lehet, mégis inkább a vízben kellene maradniuk, és természetesen van náluk egy kurva nagy gumimatrac, meg mindegyiken békatalp.

Este óriási pangás. A lányok elmentek korán aludni, Barna nyomja a kötelező olvasmányát, én pedig gépelgetek. De már nem sokáig. Egész pontosan, eddig.

Strand és pakolás

2010.07.16; péntek

Eddig sem volt még csak hűvös idő sem, de nem lehet nem észrevenni, hogy egyre melegebb van. Az utóbbi két napban már hajnalban sem húzzuk magunkra a takarót, folyamatos az éjszakai izzadságfürdő a sátorban. Aztán reggeli a sörsátor alatt, a 32 fokos melegben. A nap ugyan nem kap direktben, de a meleg, az meleg. És amikor mindenkiről csatakokban folyik a víz, mindenkinek ragad a keze, akkor jelennek meg a legyek és hol az emberekre, hol a kajára próbálnak rárepülni.

Egy élmény a kemping.

Az igazi az lenne, ha két-két harapás közben be tudnánk vetődni a tengerbe, vagy eleve becipelnénk a reggelizőasztalt.

Valószínűleg én kihagytam egy evolúciós lépcsőt az igazi háziemberré válásban. Tegnap láttam egy férfitársamat, a villanyrezsójukat szerelte a sátor mellett.

Én már szét sem szedtem a miénket, mert

- nem voltam biztos benne, hogy egyáltalán van-e hozzá megfelelő szerszám a kocsiban,

- nem voltam biztos benne, hogy megtalálom a hibát,

- nem voltam biztos benne, hogy ha megtalálom, meg is tudom javítani,

- nem voltam biztos benne, hogy ha megbuherálom, nem veri le a kemping biztosítékát,

- nem akartam az értékes nyaralóidőből akár csak egy órát is olyasmire elfecsérelni, amit utálok,

-különösen úgy, hogy a boltban 90 kunáért lehet új rezsót kapni. (Megjegyzem, éppen ennyit fizettünk ma a reggeliért.)

Az átlós szomszédban lévő idős nő ébresztgeti bennem az alvó oroszlánt. Tegnapelőtt hozatott egy kisteherautónyi murvát, egész nap azt gereblyézgette. Aztán ma nekiállt a sövényt gereblyézni. Ehhez tudni kell, hogy ez egy fejlődésben lévő sövény. Az egész kempingben ránézésre olyan egy-kétéves sövény keríti el a parcellákat, mindenhol példásan aláöntözőcsövezve. Na, ezek az öntözőcsövek voltak útban a néninek és megpróbálta kirángatni az egészet a földből. Mert nehogy már egy cső megakadályozza abban, hogy gereblyével egy irányba állítsa a rögöket.

Én állítólag egészen empatikus vagyok, de ez a gondolkodás olyannyira idegen tőlem, mint amennyire egy idegen galaxisban élő kocka alakú intelligens lény gondolkodása lehetséges. A jó ég áldja meg, mi a fészkes fenéért nem lehet hagyni a természetet olyannak, mint amilyen? Miért jobb az egyenes, meg a sarkos a szabadon kialakult, girbegurba formáknál?

És akkor az ámokfutás végén a nő belevert egy fél méter széles, tíz centi magas, fehérre festett kerítést a földbe. Elnyomva a sövényt.

Fürdés, az utolsó teljes napon. Örömmel közlöm, hogy mára találtam meg az ideális koreográfiát. (Ja elfelejtettem mondani, sajnos a ruhában fürdés sem működik. Igaz, sokkal lassabban, de az állandó sósvizes ruhában tartózkodás ki tudja kezdeni az ember bőrét.) Átváltottam abszolút konzervatívba: használom a parti öltözőfülkéket.

Konzervatív, mert manapság már teljesen általános a pucérkodás a partokon.

Valami nagyon furcsa élmény volt: se cipő, se alsónadrág, se halásznadrág, se hosszúujjú póló nem volt rajtam fürdés közben, pusztán egy úszónaci. Szóban el sem tudom mondani, egyszer próbáljátok majd ki.

Reggeli közben Barna.

- Apa, ugye te holnap az összepakolás alatt már nem ihatsz sört?

Bakker. Bakker. Tényleg. Ma este kell annyit magamba töltenem, hogy kibírjam holnap a tűző napon a többórás pakolást.

Leltár. Miket nem használtam abszolút a két hét alatt:

- Fésű. Első ránézésre furcsa lehet, mert soha nem volt még annyira hosszú a hajam, mint most... de tényleg felesleges lett volna. Hol a sótól, hol az izzadtságtól tapadt össze, aztán hol a tengerben, hol a zuhany alatt ázott ki. Kétnaponta megmostam tusfürdővel. Fésűre semmi szükség nem volt.

- Napolaj. Nem vagyok napolaj/tej ellenes, csak idén elböktük: csupa vízoldhatót hoztunk. Ami nagyon jó azoknak, akik fürdés után kifekszenek napozni, de használhatatlan mindazoknak, akik kizárólag hidrofil közegben tartózkodnak a napon: úsznak, kajakoznak. Naptej helyett abszolút primitív védekezést választottam: hosszúujjú póló, széles karimás kalap. Hogy hülyének néztek? Hát, Istenem. Még csak vitatkozni sem akarok velük.

- Borotva. Mivel le sem vittem. Csak éppen itthon is elfelejtettem indulás előtt borotválkozni, így a kajakossapkámmal úgy néztem ki odalent, mint ha most szöktem volna meg az Apostol zenekarból.

- Meleg ruhák. Ja. Pokolian meleg van. Árnyékban 34 fok. Szellő kicsi és ritkán. Még csak védekezni sem lehet ellene sehogy. Délután lementem a vízhez, úsztam egy félórát. A vízben jó volt, de utána, mire megtörölköztem, átöltöztem és felsétáltam a dombra a sátorhoz, már ismét csatakos volt rajtam minden. A vizesblokkban is lehetne hideg zuhanyt venni, de alapban ott is meleg van, mire megtörölközöl, felöltözöl, megint csatak. Sem a sör, sem az ásványvíz nem old meg semmit, maximum puffadásig iszod magad, de a meleg marad. Meg is egyeztünk, hogy a kajakban sokkal jobb volt. Hiába nem volt árnyék, de volt szél, volt vízpermet, volt sapkavizezés. Meg időnként nyakig vízbeülés. Ha ezt tudom, bedobhattam volna legalább egy állóventillátort az utánfutóba.

Dóra és Barna nemes bosszút álltak. Fogták az anyaghibás dupla vörösbársony matracot, felfújták és bevitték a tengerbe. Tologatni a kisvízben, a sok kisgyerek között.

Anyaghiba, ja. Egy csomó, jól látható apró lyuk volt rajta. Barna az ágy alatt tartotta a matracot, a macskák meg belevackolás előtt rendszeresen jól megdögönyözték. Azaz kivégezték. Pedig szerettük nagyon. A matracot.

Az este valami borzasztóan indult. El akartam kerülni a lefelé utazáskor felmerült álmossági problémákat, így már korán lefeküdtem. Aha. Péntek este. Egy kempingben. A dodzsem, a körhinta, a diszkó simán ment éjjel tizenegyig, nyilván a hozzátartozó mulatozással együtt. Félre ne értsd, ez így van jól - feltéve, hogy a kemping nem úgy reklámozza magát, hogy stresszmentes kemping. Mindenesetre még így is el lehetett volna aludni, ha a sátorba nem szorult volna bele a sivatagi levegő. De beleszorult. Az ember el se tudja képzelni, mennyi izzadság fér beléje. Egy idő után már a kispárnát is eltoltam magamtól, annyira undorodtam tőle. Persze ettől még nem kaptam több levegőt. Barna egy idő után ki is vonult a szabad ég alá, utoljára igénybevéve a leeresztett, meggyalázott bordó matracot. Nejnél még cifrább volt a helyzet, szokás szerint megint az utolsóelőtti napon gyulladt be a füle, megint kegyetlenül. Ő végül a székben aludt el. Nekem úgy sikerült valamikor éjfél után, hogy deréktól felfelé kivackoltam a sátorból, nem törődve az esetleges szúnyogokkal. (Mert azért vannak itt is, bár jóval kevesebben, mint otthon.)

Hazajövünk

2010.07.17; szombat

Hajnalban sikerült aludnunk pár órát. Túl sokat nem, mert 7 óra körül egy kétévesforma kisgyereket éppen a sátrunk előtt tolt el babakocsiban az apja, amikor a kicsi teli torokból ordítani kezdett. Apuka persze nem tolta tovább, hanem próbálta megoldani a helyzetet. A sátrunk előtt.

Itt álltam a legközelebb ahhoz, hogy odamegyek, félretolom az apukát, majd szememben az őrület jeleivel, közelhajolok a kisklapechoz és fenyegetően morgok rá.

Persze mindannyian megalkuvóak vagyunk, végül mindenki életben maradt, igaz, erősen meggyötört tekintettel.

Indulhatott a pakolás. (Jópofa dolog, a kemping nyugalma érdekében tilos este tíz és reggel nyolc között sátrat verni, vagy bontani. A diszkó, a vidámpark simán mehet tizenegyig. A kiskölykök meg egész nap.)

Rejtély. Miért vettem és miért vittünk ki egy rekesz másfél literes baziolcsó energiaitalt? Oké, a vezetéshez kell valamennyi, de 9 liter biztosan nem. Nyaraláshoz megint nem igazán kell, mert itt ha álmosak vagyunk, akkor alszunk. Vakartam a fejemet: hazahozzuk, meg egyáltalán, mire használjuk?

- Nem jó az autóba üzemanyagnak? - kérdezte Barna.

- Nem tudom. Bár az íze alapján WD40 helyett elmenne.

Végül fél tizenkettőkor csekkoltunk ki. Nyugodtabb nem lettem, ez biztos, de a részletekbe nem mennék bele.

Három stopperre számítottam.

- Losinjban van egy meredek, lámpás útkereszteződés. Ha ott pirosat kapunk, nem tudom, egyesben egyáltalán elindul-e az autó ekkora teherrel?

- Tekintve, hogy későn indultunk, a kompnál - szombaton - bármi lehet. Ha szerencsénk van, átjutunk egy óra alatt, ha nincs, akár három órát is várakozhatunk.

- A zágrábi körgyűrűnél, egész pontosan Lucko-nál jelenik meg egy pontban a teljes horvát autópálya-forgalom. Itt mindig természetes a hosszú várakozás.

Végül ezekből egészen jól jöttünk ki.

- A lámpánál elkaptuk a zöldet, lendületből felaraszoltunk az emelkedőn.

- A komp pont az orrunk előtt ment el, szerencsére sűrítették a járatokat, így egy órát kellett csak várakoznunk és a következővel átértünk.

- Olvasott embernek párja nincs. A csomópont előtt 30 kilométerrel ki volt rakva egy tábla, miszerint készpénzes fizetésnél félóra, bankkártyás fizetésnél meg nulla perc várakozás várható. Így amint kettéágazott az út, elmentünk a bankkártyás irányba. Hogy a többiek miért nem tették ezt - nem tudnak olvasni, vagy nem tudnak szöveget értelmezni - ezt nem tudom, mindenesetre szélvészként suhantunk el a többkilométeres sor mellett, fizettünk az üres kapunál, majd csatlakoztunk vissza a sztrádára. Lucko: 0 perc.

Ezzel szemben két váratlan jelenség rendesen borzolta a kedélyeket.

A zágrábi körgyűrűn még volt egy tábla, hogy Budapest erre, de aztán sokáig nem. Pedig volt útközben egy csomó útjavítás, félpályázás, köztük néhány sunyi, táblázatlan lehajtó. Az emberben végig ott volt a para, hogy már le kellett volna mennie, mert a fene sem akart Szlovéniába menni. És azok a sátánfattyak egészen a Dráváig (jó 50 kilométer) egyszer sem rakták ki, hogy akár Budapest, akár a határ milyen messze van és egyáltalán, jó irányban megyünk-e arra. (A Dráva meg már gyakorlatilag a határ.) Egy csomó ismeretlen falu ki volt táblázva - és pont ez volt az ijesztő. Ha egy porfészekről kiírják, hogy még hány kilométer, de a határról, vagy Budapestről makacsul nincs semmi, akkor az emberben előbb-utóbb erősen felhorgad a kétség, hogy lehet, rossz úton van? Hiszen épeszű közlekedésszervező nem csinál olyat, hogy a határ felé vezető úton nem jelzi az 50 kilométeres körön belüli határt.

Nos, a horvátok megcsinálták. És őszintén szólva, nem is nagyon értem a dolgot. Ahhoz már hozzászoktam, hogy a környező országokban - privátban vagy félhivatalosan - utálják a magyarokat. Istenem a tűrésküszöb nő, idiótákkal meg nem szabad foglalkozni. De ezzel a táblamegvonással velünk együtt szopatják a szlovákokat és a lengyeleket is, az északiabbakról nem is beszélve.

A másik nem várt jelenség az M7 volt Siófok után. Én valahogy úgy gondoltam, hogy ha valaki lemegy a Balcsira szombat reggel, akkor az minimum vasárnap megy haza. Nos, nem. Egy csomó mazochista leszenvedi magát a délelőtti dugóban, áztatja egy órán keresztül a popsiját a tóban, majd hazaaraszol a délutáni dugóban.

Itt pusztán annyi volt a probléma, hogy én spec nem vagyok mazochista, ellenben már kezdett elegem lenni a vezetésből és igencsak haza akartam érni.

Aztán Fehérvár után a három sáv sokat segített a helyzeten, innentől már simább lett az út.

És ennyi. Hazaértünk, kipakoltunk, végighallgattuk a hosszú macskakoncerteket (hogy ezeket mennyit tudnak szemrehányóan nyávogni vacak két hét éhezésért), majd gyors alvás.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/MaliLosinj2010

23. Balaton 50. Majdnem.

2010.08.27; péntek

Valami brutál kialvatlansággal kezdtem. Az előző éjszaka után a következő is eltartott éjjel tizenegyig, az óra meg csörög, mostanában 4.30-kor. Nejt kivittem a hajnali buszához, aztán irány haza. Szerencsére ekkor már előrelátóbb voltam, megegyeztem a munkahelyemmel, hogy ma otthon dolgozom. Hogy ők sejtették-e munkám hatásfokát, nem tudom – én mindenesetre ahogy hazaértem reggel hatkor, úgy, ruhástól dőltem bele az ágyba. Kilenckor keltem fel, nem túl boldogan. Eredetileg ugyanis nyolcig terveztem, másfelől viszont tudtam volna aludni estig is. (Aztán később ez az átaludt három többször is megbosszulta magát, dehát ennyire már nem vagyok robot.)

Gyorsan elrohantam bevásárolni. (Nej hétvégi bulira készült, én meg evezőversenyre.) És még csak utána indult az összepakolás. Berohangásztam a lakást padlástól a földszintig, a füllesztő melegben több garnitúra póló is rámizzadt. Eredetileg úgy terveztem, hogy három és négy óra között már lent leszek Balatonudvariban, megúszva ezzel a pénteki forgalmat az M7-en. Háát... háromkor indultam el otthonról, négy óra körül került fel a kajak a kocsi tetejére a Kis-Dunánál. Dugó dugó hátán az M0-án, baleset az M7-en, visszafogott anyázás a vezetőülésen.

Fél hét körül értünk le. Mármint én és a vihar. Éppenhogy kinéztem a sátorhelyet az óvoda udvarán, amikor lecsapott a tomboló szél. Ha állítottál már sátrat szélviharban, akkor tudod, miről beszélek.

De egyszer ez is rendeződött, elpakolásztam, lementem a strandra regisztrálni. Nagyon csúnya volt. Minden. Az ég, a Balaton, a tekintetem. Mire felértem, kezdtek szállingózni a többiek is a Pyrus klubból. Nekik több eszük volt, nem vertek sátrat, inkább a kocsiban aludtak.

Visszamentünk a strandra, beültünk a pizzázóba. Ekkor szakadt le az ég. A szél simán behozta a fedél alá az esőt, a tető sem volt teljesen hibátlan, de vizes ember ne idegenkedjen a víztől.

Végül itt beszélgettük át az estét. Utána, a még mindig szakadó esőben felsétáltunk, szunya.

2010.08.28; szombat

Hatra húztam az órámat, mert a rajt 9-re előre lett hozva, én meg szeretek sokáig szuttyogni reggel. De az egész éjjel szakadó eső még hatkor is vidoran nyomta. Óra továbbhúzva hétre – feleslegesen, mert 6.45-kor jött az sms, hogy futam lefújva, egész nap tré idő lesz, no meg II-es viharjelzés.

Kikukucskáltam az ablakon: a klubtársak éppen himalájai menekültet játszottak az óvoda ajtajában. Ezt nem lehetett kihagyni, kimásztam.

Megjegyzem, balek dolog volt ebbe a kis sátorba nagy matracot vinni. Gondoltam, a kocsi elbírja. Aztán amikor beraktam, akkor derült ki, hogy alig maradt hely számomra. Teljesen a plafonra simulva aludtam, a bejárati ajtót meg ki kellett nyitnom, annyira nem volt bent levegő. Még jó, hogy a hálózsákom hőkomfort-tartományában bőven volt tartalék.

Az óvoda előterében történő gázfőzőcskézés diszkrét báját egyébként az adta, hogy odabent, durván olyan húsz méterre volt egy jól felszerelt konyha, mikrohullámú sütővel. Dehát táborozni jöttünk, vagy mi a fene. Végiggondoltam az előttünk álló napot (eső megállás nélkül szakadt), aztán bontottam egy sört (7.15), aztán a kávé mellé elszívtam egy szivart, végül tíz óra körül meg is reggeliztem. Nem egy kispolgári reggel, na. Utána nézegettük az időjárást... hát, nem sok jóval kecsegtetett. Azt mondták, délután egy körül eláll az eső, utána egész nap száraz idő lesz. Viszont kettőkor jön a viharos szél és ki is tart estig. Nos, milyen is legyen, amikor egy 50 kilométeres verseny lett betervezve, kétszeres balatonátevezéssel? Előkotorásztam egy újabb szivart, sör is került hamarosan és folyt a klubélet a bejárati ajtóban. (A többiek nagy örömére, gondolom.) Aztán kijött a fényképész csajszi, rövid beszélgetés után kihozta szobája faláról a tavalyi versenyről készített képek felnagyított változatait – és klasszikus képmutogató show-t tartott. A képek durván jók voltak.

Repült az idő.

Egy óra körül tényleg elállt az eső, néhányan úgy döntöttek, bevizezik a kajakot. Lekisértük őket.

Nagyon csúnyán nézett ki a part. Még a fák is ólomszürkék voltak. Mond az valamit, hogy a tó közepén(!) rohangászó hullámokat szabad szemmel is tisztán láttuk?

Elmentünk, lángosoztunk egyet, megvártuk a vizes csapatot, aztán vissza az ovi ajtajába.

Itt mindenkinek akadt némi elintéznivalója, volt, aki beszaladt Füredre, volt aki beszaladt fürödni, volt, aki nekiállt a szomszédokat vegzálni vöröshagymáért, szóval mindenki értelmesen töltötte a csendes pihenőt. Én pusztítottam a szivarállományt. (Annyira nem kell elhűlni, ide ilyen picike, félórás, a leírása szerint ún. golf szivarokat vittem. Többen el is képzelték, milyen lesz holnap, ha beleragad a kezembe a golfütővel történő suhintás mozdulata – csak éppen evezővel.)

A csendespihenő után jött az est fő programja. Péter hozta a boronatárcsából, szovjet atomerőműből és ungarische gázpalackból barkácsolt tarjasütő berendezését. No meg egy jó nagy adag pácolt húst. Aztán innen-onnan előbújtak a különböző húsok, kolbászok, sajtok, na meg persze a hagyma.

Mindez persze továbbra is az ovi ajtajában. Eddig csak a jelenlétünkkel zavartuk a zömöt, innentől már a sütési illatokkal is. De igyekeztünk szellemes társalgással (vö. szivarozó fehér delfin) magunk felé fordítani a közszimpátiát. Mérsékelt sikerrel.

Így telt az este. Tíz óra után összecsomagoltunk, alvás. Én még benéztem a konyhába, és láttam, hogy a közszimpátia azért nem foglalkozott velünk, mert már jócskán be volt rúgva.

2010.08.29; vasárnap

Többen is komoly tétekbe fogadták volna le, hogy ma reggel _biztosan_ el lesz indítva a verseny. Max. félóra múlva lefújják... de ekkor ugye már nem kell visszafizetni az egyébként nem kevés nevezési díjat. Szerencsére ezt nem tudtuk letesztelni, mivel nyolc óra körülre egészen szép idő kerekedett. Sütött a nap, felhő alig és az is bari – egyedül a szél emberkedett, hirtelen fel-feltámadó rohamokkal. A viharjelzés visszaállt I-esre – azaz semmi akadálya nem volt a futam ellövésének. (Igaz, az útvonal át lett tervezve, a viharjelzés miatt elmaradt az átevezés, ehelyett alakult ki az Udvari – Révfülöp – Udvari – Tihany – Udvari útvonal az ötvenes távon.)

Szóval semmi akadálya nem volt az indításnak. Általában. Én viszont visszaadtam a csipet, nem indultam el.

Egész egyszerűen nekiálltam számolni. Rajt 9.15-kor, várható érkezés 17-17.30 között. Szuttyogás, beszélgetés, lazítás 18.30-ig. Aztán sátorbontás, elpakolás. 19.30. Vasárnap este hazafelé a 71-esen, utána meg araszolás a sztrádán, M0-án. Lefelé 3 óra volt, felfelé sem számíthattam sokkal jobbra. 22.30. A kajakot még le kell dobni Dunaharasztiban, az egy 45 perces kitérő. 23.15-re vagyok otthon. És akkor még el kell pakolnom a romlandó cuccokat, be kell hajigálnom a mosógépbe a ruhatárat, magamat valahogy rendbehozni... éjfél. Az óra meg csörög 4.30-kor – és már lefelé sem túlzottan kipihenten mentem le. A jövő hetem pedig megint nem néz ki túl egyszerűnek.

Szóval, nyúl voltam. Lementem a strandra, elvegyültem a versenyzők között, fényképeztem egy csomót... de már csak a partról néztem, hogyan csapkodják a többiek a vizet. Különösen bosszantó, hogy kajakos szempontból ez a nyár kifejezetten jól sikerült, éreztem, határozottan jó formában vagyok... de ez így nem megy.

A rajt után felsétáltam, egy óra alatt összepakoltam. Forgalom alig volt, hamar felértem.

A Kis-Dunán dafke még nyomtam egy pályacsúcsot a 10 kilométeres szakaszon (82 perc, 7.32-es átlag, erős szélben, leengedett kormánylapáttal), aztán mentem haza. Ennyi fért bele a napba.

24. Magas Sólyom

Megérkezés

2010.10.01; péntek

Indulás Pestről délután ötkor, érkezés Podlesokba este háromnegyed kilenckor. Rávertem a gps-re egy negyedórát. Meg Nej fognyomai maradtak még benne a műszerfalban.

Tele van autóversenyzővel a környék? Én úgy érzem, döngettem rendesen a kanyarokban – különösen ahhoz képest, hogy töksötét volt, hajtűkanyarok és ismeretlen terep – erre rendszeresen le akartak tolni a lokál súmaherek.

Most végre a jó öreg kempingben jutott hely, le is nyúltunk egy Javorinát. Szívet melengető öröm volt ismét találkozni a már jól ismert nullkomforttal: ütött-kopott bútorok, hideg és a kétliteres átfolyós bojler. Egy gyors welcome pálinka után kiültem a lépcsőre és melegséggel a szívemben (meg jeges fázással minden máshol) tekintettem végig a kempingen. Jó volt ismét itt lenni.

A többiek ettek egy forró levest valami porból, aztán végigbeszéltük a holnapi napot. Nej nagyon sokat fejlődött a régebbi túrák óta, semmi elfehéredés, semmi sápítozás – sőt, komolyan elgondolkodott azon, hogy ő is velünk jön a nagyobb túrára. Mindenkit megvigasztaltam, igaz, hogy ma trágya idő volt, de megnéztem a szlovák meteoview oldalt, szombaton már nulla szél, nulla eső, kicsi felhő, sok nap várható.

Aztán korai fekvés, mert korai lesz a kelés is. Ősz van, korán sötétedik, a túra meg hosszú lesz.

Nej: – Azt hiszem, nem fogok zuhanyozni ma este.

JoeP, bólint: – Én ugyanezt terveztem, csak éppen az egész hétvégére.

Velky Sokol

2010.10.02; szombat

Éjjel azt álmodtam, hogy pusztán a jelenség eliminációja végett az emberiség feláldozta az isteneknek azt az embert, aki a koránkelést feltalálta. Aztán a hajnali sötétben csak néztem bután a csörömpölő mobiltelefonra: – Haver, neked nem szóltak?

De mindezek ellenére sikerült időben felébrednünk, és ha 10 méter megtétele után nem jut eszébe mindenkinek, hogy odabent felejtett valamit, akkor időben is indultunk volna. Nem mintha a 10 percnyi késésnek bármi jelentősége is lett volna.

Öt percet mentünk, amikor elkezdett esni az eső. A hajnali szürkületről is kiderült, hogy az nem az éjszaka hamarosan elillanó nyoma, hanem egy borzasztóan masszív kinézetű felhőtakaró. Az az ólmos, hetekig elkergethetetlen tipus. Meteorológusok, az. Tehetnek mögé akármilyen látványos megjelenítést, a Kárpát medencében a meteorológia még mindig jóslás madárbelsőségekből.

Aztán Pilában balekok voltunk. Átgyalogoltunk a fizetőparkolón, az őr meg lenyúlt minket 4,5 euróra. Mondanom sem kell, a Velky Sokolig (jó félóra séta még Pilától az út mellett) simán át tudtunk volna még kelni a Fehér Víz patakon. Na mindegy, ennyivel is hozzájárultunk a park fenntartásához, és ez tényleg nem baj, mert szeretjük.

Elolvastuk a bevezető táblát. Ki volt írva, hogy a Velky Sokol ‘is the mightiest gorge’ a parkban. Nem voltam hajlandó lefordítani. – Majd a végén – biztatgattam Nejt. Ehhez képest a szurdok teljesen bágyadtan kezdett. Már egy órája benne jártunk és még mindig nem kellett sehol sem akrobatikus mozdulatokkal átharcolnunk magunkat látszólag legyőzhetetlen akadályokon. De aztán szerencsére formába lendült.

Például jött a Velky Vodopád, melyet Nej egyszerűen csak Velky Vakapádnak volt hajlandó nevezni. (A vodopád egyébként vízesést jelent.) Borzasztó sok víz volt. Ez az egy előnye van a tré időnek, hogy a szurdokvölgyek, vízesések kifejezetten látványosak. (Na jó, meg tömeg sincs.)

Aztán ahogy hámoztuk magunkat egyre feljebb, azért már kezdtük elunni a kőről-kőre szökkeléseket. Illetve csak én, mert a többiek már megadóan másztak bele a vízbe az átázott bakancsukban. Hiába magyaráztam, hogy a vizes láb csak barlangban működik, a szabadban nem.

Életkép. Éppen fényképeztem egy szorost, amikor a látómezőm peremén feltűnt egy furcsa mozgás. Nej egyensúlyozott egy billegő kövön a sebes patak közepén és kezével vadul csapkodva próbált egyensúlyt találni. Imádom ezt a helyet: gyönyörű tájat fényképezek és még egy felszállási kisérletet is végignézhetek közben.

Végül csak felértünk. Ekkor gondoltuk át a napi programot. Habár az első másfél órát erősen megnyomtuk, de a szurdokvölgy kifogott rajtunk. Mire felértünk, már egy óra késést szedtünk össze. (Senki nem bánta, inkább legyen izgalmas és vadromantikus az út, mint sima séta a száraz mederben.)

Csakhogy nekünk majdhogynem percre be volt osztva a napunk. Eredetileg úgy terveztük, hogy a völgy kijáratánál Nejt hamuban sült pogácsákkal útnak engedjük, mi pedig Barnával bevesszük magunkat a park még soha sem látott belső zugaiba (Klauzy, onnan hazafelé végig a Fehér Patak völgye). Osztottunk, szoroztunk... és feladtuk. Azt számoltuk, hogy a sima hazasétával is délután négyre érnénk a faházhoz. A bonyolultabb úttal meg simán belecsúsznánk a sötétbe. Ami önmagában nem tragédia, hoztunk fejlámpát, de valahogy senkinek sem volt kedve hozzá. Így végül hazakisértük Nejt, aki határozottan élvezte, hogy nem kellett négy órát egyedül gyalogolnia.

Na, ez a hazaséta sem volt olyan hűde egyszerű. Mentünk, mentünk, fáradtunk, fáradtunk. Itt jutott eszembe, hogy milyen hülye dolog már ez. Legyőztük a park legdúvadabb (mightiest) fenevadját, aztán a békés hazasétába halunk bele. Teljesen olyan, mint a tipikus mese. Ott áll a nép egyszerű gyermeke az isten háta mögötti barlang előtt, kezében a kardja, mellette a legyőzött sárkány még gőzölgő teteme (itt szokott általában vége lenni a mesének) és fogalma sincs, hogyan fogja hazaszállítani a több kamionnyi aranyat és ékszert. Kézben nem tudja, ha pedig hazamegy az emberekért, akkor addig bőven elhordja más (a sárkány halálhíre gyorsan terjed), de ha mégsem, akkor meg a saját emberei fogják megölni hazafelé menet, hogy nekik több jusson.

Oké. Egyszer minden véget ér, szép lassan (tényleg) ledaráltuk a hátralévő távolságot. Négy óra után valamivel értünk haza, ami testvérek között is egy kilencórás túrát jelent, durva szintkülönbségekkel, benne a migthiest szurdokvölggyel. Barnával éreztük, hogy egy pici tartalék még maradt bennünk, Nejtől viszont ez már így is egy elmondhatatlanul óriási fegyvertény volt. Nem csak hogy lenyomott egy kilencórás túrát, de mindenféle visítozás nélkül végigegyensúlyozott olyan durva terepeken, magasban ívelő, rettenetesen csúszos fatörzseken, melyeket korábban fényképen sem mertem megmutatni neki. Ha valaki végigolvassa a korábbi könyvben írtakat a Szlovák Paradicsomban megtett túráinkról, láthatja, hogy mindig Nej volt a szűk keresztmetszet, miatta kellett gyengíteni a túrákat. Ennek most már semmi értelme: elmegy mindenhol, minden terepen. Háromszoros hurrá a hős anyának. (Ami persze azt is jelenti, hogy alaposan fel kell kötni a gatyámat, ha meg akarok szabadulni tőle.)

Ott jártam, hogy megérkeztünk. Nekem elmondhatatlan sörhiányom volt, így kiültem a ház elé blogolni (szivar+sör), addig odabent mindenki lezuhanyzott és bebújt a takaró alá. Tekintve, hogy szanaszét volt fagyva a lábuk, ennél okosabbat nem is tehettek.

Vártunk egy órát, majd irány a kolbászos káposztaleves és a brindzové halusky. Meglepő módon volt minden: nyitvatartó étterem, káposztaleves és sztrapacska is. Bár az ételek nem voltak túl finomak. Egyedül Barna palacsintája mutatott kiemelkedő formát, de mi, felnőttek már képtelenek lettünk volna annyit enni.

Este egy kis beszélgetés, némi ökörködéssel. Nejnek ötödször is elmondtuk, hogy milyen sokat fejlődött és mennyire elégedettek vagyunk a teljesítményével... majd korai ágybabújás.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/VelkySokol2010

25. Impresszionista szezonzáró

2010.10.08; péntek

Nem is tudom, mikor lesz olyan, hogy szép, kényelmes összepakolás után jön egy hangulatos utazás, melynek végén pontosan érkezünk meg a találkozóhelyre. Már a munkahelyről sem tudtam időben eljönni, mert egy hülyeség, akarom mondani, orbitális f@szság miatt meglehetősen sokáig kellett odabent rugóznom.

Itthon aztán eszeveszett pakolás, persze már csak lent vettük észre, hogy egy csomó minden itthonmaradt. Mindenesetre roppant kellemetlen volt, amikor este hétkor kerestek, hogy merre járunk (közben már a Pécsről utazók is megérkeztek Tiszafüredre), én meg csak annyit tudtam mondani, hogy még pakolunk. Tapasztalat szerint a péntek esti bulik szoktak a legjobbak lenni, arról késni, sokat elvesz egy kajakos szezonzáró élvezeti értékéből.

Az M3-ason rendezvény volt, az összes idiótát kivezényelték az útra. Ott volt az ukrán kamionos, aki úgy jött be a belsőbe egy másik ukrán kamiont előzni, hogy bele sem nézett a tükörbe (Nej ekkor fejelte le beszéd közben a műszerfalat), de ott volt a Bosszúálló is, aki egy előzés után beállt mögém és felnyomta a reflektorát. Nem tudom, de úgy tapasztaltam, hogy valamiért a tetőre szerelt nagy tárgyak – jelen esetben egy 5 méteres kajak – mindenkiből kihozza a Trabant-effektust.

Nehogy már egy ilyen megelőzzön!

Pedig nem szoktam lassan menni, az előző autóval pl. simán nyomtuk 170-nel is a horvát pályán. (A mostani fele olyan erős, de azért a 130-140 ezzel is megy.)

Na mindegy, megérkeztünk Tiszafüredre, az első pár korty pálinka, meg a jókedvű sokaság hamar elsöpörte fejem fölül a felhőket. (Bár a passzivitás maradt.)

Este nagy elhatározás: reggel kilenckor már mindenki vízben lesz. Tipikus kocsma power, vigyorogtam magamban. Eddig ugyanis még 11 előtt is csak egyszer sikerült. Most meg vagyunk vagy húszan.

2010.10.09; szombat

Aztán reggel hétkor a fémedény és fémkanál kombinációjával előadott performansz megmutatta, hogy volt, aki komolyan gondolta.

Mi különösen acélosan pattantunk ki az ágyból, ugyanis az előtérben beüzemeltek néhány elektromos légmelegítőt, a mi szobánkban viszont – mint utólag kiderült – nyitva maradt egy ablak az éjszakára. Fűtésünk, az nem volt.

Az utolsó ember 9.15-kor szállt vízbe, és már indultunk is. Világrekord.

Az első pakolási hiányosságok hamar kiütköztek. Addig még figyeltem a meteorológiára korábban, hogy eső nem lesz, hűvös, meg napsütés ellenben igen... de a széllel nem számoltam. Olyan erős szél volt, hogy a sapkámat is rögzítenem kellett a madzagjával. Mondanom sem kell, az összes polár cuccom otthon vigyorgott, a széldzsekikről nem is beszélve. A B50-es rövidujjú lycra póló volt rajtam és egy futófelső. Snitt. A szél meg verte rám az evezőlapát által felkapott vizet. A napfény persze jól jött, de a szabadabb felületű vizeknél azért hallatszott az fogaknak csikorgatása.

Az útvonal pont a fordítottja volt annak, melyet tavaly a csajok bejártak, illetve melyet mi is be akartunk járni, csak eltévedtünk. Igen, az a bizonyos IX-es öntözőcsatorna. Így hátulról megevezve határozottan pikáns volt látni, hogy körülbelül négy helyen is át lehetett volna jutnunk a zsákutcának bizonyuló tóból a csatornára, ha nem a józan ész szerinti keleti oldalon ostromoljuk makacsul a nádast, hanem a tó nyugati oldalán kevergünk be valamelyik szűk átjáróba, mely végül a nádas mögött fordul keletre. A női szakasznak mázlija volt, találkoztak egy horgásszal, aki útbaigazította őket. Persze mi azóta is ezt hallgatjuk.

Apropó, horgászok. A csatorna gyönyörű, romantikus, meg minden, amilyennek egy eldugott csatornának lennie kell, de a hangulatból meglehetősen sokat levon az a tömérdek horgász, akik a két partján tobzódnak. Nekem egyből a Monty Python remete jelenet jutott eszembe, ahogy a világ zajától visszavonult emberek sokadalmát megláttam azon a viszolyag szűk terepen.

- Héj, bébi, vadvizes evezős béébi!! – rikkantotta utánunk az egyik.

- Ennek biztosan két darab nothing box jutott – jegyezte meg Nej, a nem sokkal korábban látott Mark Gungor videóra utalva.

Innen különösebb akciók nélkül leevickéltünk Poroszlóig. A medencébe kievezve kaptunk egy kis bónusz tengeri utánérzést, a szél úgy felkorbácsolta a vízfelületet, hogy nem is egyszer csaptak át a hullámok a kajak felett. Élveztem, de nagyon.

A tehenek természetesen most is ott voltak a szokott helyükön, de nekik több eszük volt, mint nekünk: ők már nem másztak bele a vízbe.

A poroszlói kikötőben jó egy órát pihentünk. Itt is látszik, mennyire megelőztük a nyugatot. Arrafelé még extra szolgáltatás, hogy a koktélbárban a mixer óvatosan rétegezi egymásra az ital komponenseit – nálunk már egy vacak kávéautomata is tudja ezt. A keleti hangulatot az teszi hozzá, hogy kávéskanál viszont nincs, így mindenkinek a kreativitására lett bízva (fűszálak, lötyögtetés és egyebek) a mix elkészítése.

Negyed hat körül érkeztünk vissza. Megnyugvással vettem tudomásul a tényt, tekintve, hogy fejlámpát, azt szintén nem hoztunk. (Az előző hétvégén hárman vittünk hatot, szóval átlagban még jók vagyunk.)

Pakolás. Meg pakolás. Gondoltam, nem tolongok a zuhanyzófülke előtt, megvárom a többieket. Sör, szivar. Nej ellenben gyorsan besurrant, majd öt perc múlva ki. Nem volt melegvíz. Én a relaxálás után átmentem a másik épületben lévő közösségi zuhanyzóba, melyhez képest az egykori kollégiumi közös tusolónk maga volt a Gellért fürdő – de itt volt meleg víz. Igaz, már a zuhany alatt vettem észre, hogy szappant viszont nem vittem – de még így is sikerült tisztaság terén beelőznöm Nejt.

Esti program: Öreg Pákász és a harcsapörkölt. Annyira mondták, hogy ezt feltétlenül meg kell kóstolni, hogy a nap során apró lépésekkel ugyan, de megpróbáltam ráhangolni magamat. Annyit tudni kell, hogy semmi olyat nem vagyok hajlandó megenni, aminek bármi köze is van a halakhoz. Értsd úgy, hogy még a kaviárt sem. (A buzara-style garnéla csak véletlen baleset volt, a polipsaláta meg kisérletező énemnek röpke felszínrebukkanása.) Éppen ezért taktikusan úgy intéztem, hogy az egésznapos, 30 kilométeres kajaktúrán mindösszesen egy darab Cerbona szeletet ettem. (Meg két sört. De az nem számít, mert folyadék.) Ebből kifolyólag a Pákászban már annyira éhes voltam, hogy akár nyersen is meg tudtam volna enni egy egész harcsát. Két nagy harapással, hogy ne érezzem az ízét. A biztonság kedvéért túróscsuszával kértem – az is fed egy kicsit.

Végül kiderült, hogy az összes előkészületre semmi szükség sem volt. A harcsapaprikás úgy volt finom, ahogy volt, a halíz ügyesen egyensúlyozott a többi ízzel, tényleg semmi bajom sem volt vele.

Egyedül annyi volt a gond, hogy a vacsora nagyon sokáig tartott, a több órás üldögélés, étteremben, egy hosszú asztalnál, már messzire nem volt olyan hangulatos, mint előző este a spontán ökörködés egy alapvetően ötszög alakú közösségi térben, körben üldögélve. Halk, csendes és elszigetelt beszélgetések. Ráadásul az emberek is elfáradtak kissé, az arcokat pirosra színezte a vízről fölverődött napfény, az étel és az ital is megtette a magáét. Én simán el tudtam volna aludni, Nej meg is próbálta.

Este 10 körül értünk vissza a szállásra. Kiültünk a közösségi térbe, voltak is fellángolások, beindult a kézimunka szakkör (emblématervezés és pólófestés)... de én már alig láttam ki a fejemből, éjfél előtt nem sokkal elmentem aludni.

2010.10.10; vasárnap

Másnap reggel megint csörgött a pléhfazék. Nálunk is, pedig mi már előző este jeleztük, hogy a vasárnapi túrát kihagyjuk. Szép, szép a természet, meg a társaság, de néha otthon is kell lenni, különben a fejünkre nő minden.

Még együtt reggeliztünk a többiekkel, a csoportképhez lerohantunk a partra, könnyes búcsú, aztán indultunk haza.

- Lehet, hogy elhoztam valaki más kolbászát – közölte Nej, amikor elkezdte itthon kipakolni a kajásszatyrot.

Ami egy teljesen ártalmatlan mondat lett volna úgy általában, de nem akkor, amikor az ember még az előző esték csipkelődős hangulatában él, aholis a társaságban a tíz leggyakoribb kifejezés között tutira ott volt a latexruha meg az anál intruder.

Majd miután felvilágosítottam Nejt, még visszakérdezett:

- Ez akkor azt jelenti, hogy te az első este kettévágtad a kolbászunkat?

- Ja. Azt.

26. Mint Zinger a találmányát

Zakopane

2010.10.29; péntek

Csütörtök este érkeztünk a szülőkhöz, péntek reggel indultunk tovább Egerből.

A Tátra tuti, hogy szopat. Eddig kétszer futottunk neki, mindkétszer leírhatatlanul csapnivaló időt fogtunk ki. Erre most, amikor kijöttünk ugyan mellé, de terv szerint gyakorlatilag éppencsak érintjük, most olyan pazar időt tett ide nekünk, amilyet még sosem láttam errefelé. Október utolsó napjaiban 16 fok Zakopánéban és ordítva süt a nap. Poprádtól alig tudtam úton tartani az autót, úgy bámultam a hegyet. Pörgött is az agyam folyamatosan, hogy átvariálom a túrát, Krakkó megvár minket máskor is, a Tátránál viszont ritka az ilyen gyönyörű idő.

Egy, csak egy megfontolás volt, ami miatt mégsem változtattam: egy héttel ezelőtt esett hó a környéken és fent a hegyen szemlátomást még mindig van belőle... mi pedig téli túrázásra nem vagyunk felkészítve. A Tátrából jutni fog egy kevéske így is, örüljünk, hogy az szép lesz.

Lysa Polana után sms. Vodafone, kedvezményes roaming, 1200 forint/5 MB/nap. Ez tényleg jól hangzik, összevetve ugye a horvát roaming díjakkal. Az időjárás figyelésére itt is szükség lesz, akkor meg miért ne. Azt írták, küldjek el egy kódot (R5) egy számra, oszt jól van. Kicsit paráztam, mert arról nem volt szó, hogyan is tudnám majd lemondani, ha már nem kell, de gondoltam, majd megírják a konfirmáló sms-ben. Ez meg is jött hamar, de abban bizony nem írtak semmit. A roaming meg hiába lett olcsón megrendelve, ahogy engedélyeztem a mobilnetet, egyből kiderült, hogy se HDSPA, se Edge, de még csak egy nyomorult 3G sincs a környéken. Hiába, a gorálok tudnak élni.

Oké, akkor mondjuk le. Mi lehet a lemondó kód? Elküldtem megint az R5 kódot. Erre visszajött, hogy köszönik szépen az érdeklődést, de már engedélyezve van a hozzáférés. És ha bármi információra lenne szükségem, akkor menjek el a vodafone.hu weblapra. Nem kicsit néztem hülyén a fejemből. Internet nincs, a lemondókódot nem írták meg, az ügyfélszolgálatot próbáltam ugyan néhányszor hívni, de nem vették fel.

Azannya. Életem végéig fizetni fogom a napi 1200 forintokat.

Próbálkoztam. Küldtem egy R4 kódot. Visszaírta, hogy ilyen kód nincs. Ha segítségre van szükségem, akkor küldjek egy sms-t a szolgáltatás neve=RINFO tartalommal. Ezt így beírtam, de ugyanazt kaptam vissza, mint korábban, azaz ezt sem értelmezte. Küldtem egy olyat, amelyikben csak annyi volt, hogy RINFO. Erre visszaírt egy csomó megrendelő, illetve lemondókódot, de az enyém nem volt köztük. Viszont ahogy nézegettem a kódokat, feltűnt a minta: a lemondókód úgy néz ki, hogy egy nagy X-et raknak a megrendelőkód elé. Próbáljuk ki: visszaküldtem az XR5 kódot. És meg is jött az sms, hogy a szolgáltatás leállítva.

Huh. Sikerült. Igaz, hogy 6 sms kellett hozzá – darabonként 315 forintért – de túljártam az eszükön. Nem hagytam magam megszopatni. (Irónia szmájli.)

A szállás gyönyörű helyen van. Faház. Közvetlenül a vadul zubogó patak mellett. Tisztán behallatszik a vízcsobogás. Ami egyfelől nagyon hangulatos, másfelől... lesznek itt éjszakai vécérejárások, lefogadom.

A piactéren sajtok és sajtok és sajtok mindenfelé.

- Ezek pedig a gyümölcs alakú sajtok – jegyeztem meg a zöldséges standra mutatva – ott van az alma formájú sajt, ott a körte formájú, amott meg a szőlő formájúak.

- A mellette lévő standon pedig a papucs formájú sajtok vannak – kapott a fejéhez Barna.

Nem sokkal arrébb az egyik sajtos standot betették a gyalogút közepére. Megálltunk előtte egy méterrel.

- Na figyeljetek, beszéljük meg a stratégiát – vontam őket közelebb – én véletlenül nekimegyek az asztalnak, ti pedig gyorsan felkapkodjátok a sajtokat.

Még mindig a piacon két fiatal srác felkiáltott: - Robert!?!

A reakció egy apró kisgyereknek szólt, aki előblattyogott egy bódé mögül. Majd felkapták, boldogan pörögtek vele egyet és elfutottak.

- Ukrán szervkereskedők – fűzte hozzá Barna.

Az egyik szálloda mögött egy érdekes szobor.

- Na látjátok, így kell felfújni egy kecskét – fordultam a többiekhez.

- Hülye – vigyorgott Nej.

- Én? Nézd már meg, a kecske seggéből kijövő cső benne van a hapi szájában.

- Tényleg.

- A dudát igazi kecskéből csinálták? – nyílt tágra a nagylány szeme.

- Persze – helyeselt Nej – csak előtte kiszedték a belsejét.

A mozi egyik plakátján felirat: 5D

- 5D? – csodálkozott Barna.

- Hát, ja. Gondolom ez is egy konkurenciaharc lehet. Ha a szomszéd 3D-t tud, nehogymár mi ne tudjunk akár 5D-t is.

- Pedig nem is lenne hülyeség egy igazi élménymozi. Felveszek egy preparált ruhát, a fejemre teszek egy spéci sisakot...

- A farkadba meg katétert vezetsz, gondolom.

- Pardon?

- Élethű mozit akarsz? Gondolj bele, egy középkori filmnél milyen büdös lenne. Vagy tényleg szeretnél benne lenni egy csatajelenetben? Vér, hörgések, halál mindenfelé. Jó lenne _igazán_ átélni egy horrorfilmet? Nem, a mozi így jó, ilyen csökevényesen, ahogyan most van: benne is vagy, meg nem is.

A város maga továbbra is gyönyörű. Különösen ilyen ragyogó napsütésben. Ma jóval nagyobbat sétáltunk, mint a múltkor, megnéztük a városközponton kívül eső részeket is, több kiló fénykép készült szebbnél szebb faházakról. Meg is állapítottuk, hogy a városban lakók 70%-a tuti asztalos, 30%-a meg tűzoltó.

Este hat körül értünk vissza a rondóhoz. Egy óra csendespihenő, majd irány a sarki kocsma. Ugyan senki sem volt különösebben éhes, de nehogy már ne együnk valami tájjellegűt. Például csülköt. A recepciós nagyon magyarázta a sarkon lévő éttermet. Én meg bólogattam, hogy ismerem bizony, és szeretem is. Csak abba nem mentem bele, hogy az, amelyet ő ajánlott, az egy népművészeti terítős, népművészeti hangulatú, népzenés túlcsicsa étterem, az, amelyet meg én szeretek, az egy ordas sarki kocsma. Hangulatos, füstös, csupa fa lyuk. Egy nagyon keskeny falépcsőn feltekeredtünk az emeletre, utána lementem a pulthoz rendelni, majd feltekeredett a pincércsaj is a hatalmas tálakkal. A családunk egyáltalán nem a kis étvágyáról híres, nos, én a kajám egyötödét már nem bírtam megenni és nagyjából Dóra is így járt. Barna... na ő nem adta fel. Megette a maradékokat, majd leszaladt még egy almás pitéért is. Fejlődő szervezet.

A szálláson bágyadt esti foglalkozások. A csajok némi erőgyűjtés után elmentek zuhanyozni, majd aludni. Mi pedig Barnával a hangulatos faházban, a kellemes melegben, asztalhoz ültünk a két netbookkal és egy konkrét feladat megoldásán keresztül Visio-t gyakoroltunk.

Krakkó

2010.10.30; szombat

A PNA konzolja eltört, így Nej vállalta át a szerepét. Tekintve, hogy nemigen tudta kézzel belógatni a látóterembe, így átálltunk hang alapú navigációra: Nej lett Mohabá és ő dörmögött, hogy “menj 880 métert, majd tarts jobbra”, “túl gyorsan mész”, meg “újratervezés”.

Beértünk Nowy Targba és Nej olyan jól navigált, hogy telibe kaptuk a piacot. Autóval. Alig bírtam kifarolni az árusok között. Aztán elindultunk parkolóhelyet keresni. Egészen a főtérig, ahol végre volt fizetős(!) parkolóhely.

Rynek. Lengyelországban minden főtér Rynek. Nagyobb városoknak több is van belőle, lásd Krakkóban a Maly Rynek.

Kicsit borult a terv, mert eredetileg úgy gondoltam, hogy a piac után sétálunk el a főtérre szétnézni, de jobb volt így. A főtér egyébként is meglehetősen közönséges. (Középen egy sárga városháza, körbe hatalmas parkoló. Apropó, parkoló. Úgy tűnik, piacos napokon az Isten összes parkolója is kevés ebben a városban. A főtéren lévő focipálya méretű parkoló 9 körül, amikor érkeztünk, még majdnem üres volt, 10 körül, amikor indultunk, már teljesen tele lett. Azt hiszem, bátran mondhatom, hogy piacos napokon már a városhatáron kitehetik a megtelt táblát.

A piac maga Minden Lengyelpiacok Ősanyja. Hatalmas területen árusok, bódék, tömeg.(Gyerekkori emlékeimben szerepelt egy állatpiac is, igazából azt akartuk megnézni. Aztán később derült csak ki, hogy az Nowy Sacz-ban volt.)

Ipari mennyiségű tejkaramella. Nemcsak a pulton, hanem hamarosan a szatyrunkban is. Különböző szinűek. Az eladó csajszi egy kukkot sem tudott angolul. Így szószerint mutogatással magyarázta el, hogy a különbség az egyes verziók között annyi, hogy különböző erősséggel tapadnak be a fogak közé. Ha érdekel valakit, le tudom írni az eladó fogtérképét is.

Akartam még bőr pénztárcát venni, de csak gagyi olasz utánzatok voltak. Még csak nem is Kínában készültek.

Na, ha eddig azt hittem, hogy a magyar autósokat nagyon szopatják, akkor ezt most revideálnom kell. A lengyelek sokkal rosszabbul jártak, legalábbis a Zakopane – Krakkó vonalon (7-es út). Jól autózható, négysávos út... aztán 70-es tábla, szinte végig. Utána kikerült az útra az autóút tábla, azaz lehetett volna 110 is, de rögtön utána lekorlátozták 90-re – és ez így ment gyakorlatilag Krakkóig. Hogy teljes legyen az öröm, az utat teleszórták figyelmeztető jelzés nélküli (napelemes) fotóautomatákkal. (Pontosabban, néha figyelmeztettek, de ez úgy max. minden negyediknél lehetett.) Egyszerűen úgy lehetett csak közlekedni, hogy figyeltük a helyi sofőröket és ha gyanúsan lassítottak, akkor azt tettük mi is.

Krakkó. Nehéz erről úgy nyilatkozni, hogy ne bántsam meg a várost. Mert alapvetően szép hely, de nem nyűgözött le. Rengeteget gondolkoztam az okokon, végül arra jutottam, hogy Krakkó a modernségével veszített el engem. Tudni kell, hogy amikor a XIII. században Krakkó városát – a mai óvárost – megtervezték, forradalmian új városszerkezetet hoztak létre. Az egész város sakktábla rendszerű lett, tele széles utcákkal, középen egy óriási térrel. Ez a mai napig így van. Semmi girbe-gurba utca, semmi romantikus sikátor, semmi tekergélés macskaköves zugokban. Az épületek szépek, a Rynek tényleg lenyűgözö (és a templom mögött, a Maly Rynek felé akadt egy kis romantika is), de nem volt meg az a helyből seggreülés, mint ami például Prága belvárosában.

A várral ugyanez a helyzet. Nagy és tágas... de ennyi. Viszont a katedrális... na, az tényleg gyönyörű. A színek, a fa és a fekete márvány kombinációi, a minimális aranyozás és helyettük a számtalan kőből készült elem... az nagyon bejött.

A belvárost körülvevő park is tetszett, kicsit a bécsi Ringre hasonlított.

Ami szintén nem segített Krakkó megszeretésében, az az anyagiasság. Hogy a klotyi mindenütt fizetős, az valahol érthető. De hogy az étteremben, ahol otthagytunk 110 zloty-t, ott is fizetős legyen a wc, az már azért durva. Ráadásul a személyzet kifejezetten rá volt gerjedve a témára, ha látták, hogy kijön valaki az automata zárral felszerelt klotyiból úgy, hogy nem csukja be rendesen maga mögött az ajtót, odarohantak és bekattintották.

Hasonló fogtechnika volt a Barbakán is. Ez egy téglából épült körbástya az óváros szélén. Körbesétáltuk, megnéztük. Aztán volt rajta egy kapu, gondoltam, megnézzük belülről is. Ahogy az ajtó közelébe értünk, egyből ránkrepült 3 jegyszedő, hogy vegyünk jegyet. Annyit láttam, hogy odabent ugyanolyan a kőfal mint odakint, így hagytuk a fenébe.

Még fönt a várban vettünk észre egy csoportot. Nagyon szimpatikus kezdeményezés, idegenvezetők járják a várost, egy nagy táblával, amin az áll, hogy 'Join Us! Free Tour!'. Egy ideig mentünk is velük, nagyon pikáns volt lengyel akcentussal hallgatni az angol szöveget. Aztán elválltak az útjaink. Egészen addig, amíg el nem indultunk a Kazimiercz felé. Akkor értek utól minket, amikor éppen egy négysávos úton mentünk át. Mit mondjak, szép nagyra gyűlt tömeg követte már az idegenvezetőt, a végén néhány illuminált lengyel sráccal. Fejükön korona, nyelvükön kifejezéskényszer. Jól néztek ki, valószínűleg jól is érezték magukat.

A csoport sajnos nem élvezhette sokáig a társaságukat, mert a legelső Bar feliratú ajtónál lefalcoltak. Gondolták, a zsidó negyed úgyis megvár.

Kommunikáció, kérem, kommunikáció. Wieliczka, sóbánya. Nagyon durván indult. A hangüzemelésű GPS jól tette a dolgát, rendben odaértünk. 16.58-kor léptünk be az előtérbe és hallottuk meg, hogy angol nyelvű csoport indul 17.00-kor. Egy hatalmas ugrással vetődtem a pénztár elé és kértem gyorsan 4 felnőtt jegyet. Angolul.

- Angol csoport? – kérdezett vissza a pénztáros csajszi.

- Igen, persze – válaszoltam.

- 260 zloty.

- Pardon?

- 260 – mutatott a táblára, ahol látszott, hogy a 4 jegy 200 (ahogy előre számoltam), az angol idegenvezetés pedig plusz 60. Ez már helyből kiverte a biztosítékot, eleve a jegy is cefet drága (a zloty-t számold nyugodtan 74 forinttal), de erre a plusz idegenvezetés... ütött. Különösen úgy, hogy összesen 215 zloty volt nálunk. Szerencsére ekkor már odaért Nej is.

- Vedd elő lécci az eurós pénztárcát!

- Oké, de lehet kártyával is fizetni.

- Óh, kösz. Az még jobb.

Beadtam a kártyát az ablakon.

Ekkor szólalt meg a gong, miszerint tényleg indul a csoport, tessék kérem futni.

A pénztáros csajszi pedig, kezében a bankkártyával, nekiállt telefonálni. Négy percen keresztül.

Itt bemutattam mindent, hogyan képes viselkedni egy faragatlan bunkó. Csapkodtam a pultot. Otthagytam a pénztárt és a sor legnagyobb döbbenetére nekiálltam rugdosni a falicsempéket. Túrabakancsban. Majd visszamentem a sor elejére. Mindezt többször is.

Végül lehúzta a kártyát és ideadta a jegyeket. Én pedig nekiindultam, magammal rángatva a családot. Hátha a liftnél még elérjük a csoportot. Voltak kifeszítve mindenféle kötelek – mint a repülőtereken – de nem sok ellenállást tanúsítottak. Átrohantunk egy ajtón, végül utolértünk egy csoportot. Huh. Megvan.

Ekkor szólalt meg a csoportvezető.

- Ach, hallo Leute!

Basszus. Ez egy német csoport. Űzött vadként néztünk körbe. Nej levadászott egy helyi egyenruhást, aki beismerte, hogy igen, ez tényleg egy német csoport. Hagytuk őket leliftezni. Találtunk egy beléptetőkaput, ahol le lehetett húzni a jegyeket. Elindultunk arra. Ekkor két emelet magasból két pacák harsányan nekállt üvöltözni, hogy ne tegyük. Odabasztam az automata tetejére a jegyeket és elmentem megint csempét rugdosni. Úgy jött oda Nej, hogy most már hagyjam abba, itt van az angol idegenvezető és nem örül nekem.

Nos, végül indult egy angol nyelvű csoport 17.00-kor. Meg egy másik 17.08-kor. Ez utóbbi voltunk mi, négyen. Az első csoport lifttel ment le, mi a vészlejáraton, gyalog. (Kőbe faragott kürtő, fa lépcsőház. Olyan 70 méter mélységig.) Odalent a két csoportot egyesítették, majd a két idegenvezető elfelezte a létszámot és pár perc eltéréssel elindultak a normalizált csoportok.

Azaz rekonstruálva a történetet, nem elég, hogy az utolsó pillanatban érkeztünk, de velünk pont akkorára hízott a csoportlétszám, hogy túl nagy lett volna egy csoportnak. A pénztáros valószínűleg ezért kezdett bősz telefonálásba, hogy elő tudjon húzni egy plusz idegenvezetőt a pool-ból és megszervezze a két csoportot. Viszont... pusztán csak annyit kellett volna szólnia nekem, hogy ‘nyugi fater, a csoport meg fogja várni...’ és utána már minden rendben lett volna. Nem csinálok majmot magamból, nem rugdosom szét a csempéiket és nem indul úgy a túra, hogy azt gondolom, leperkáltam 20000 forintot a belépőjegyekért és mindezért szarnak a fejemre. Mint írtam, kommunikáció.

Végül azt kell mondjam, hogy a nagy rohanás a felépcsőkön még jól is jött, én legalábbis ott higgadtam le. A sóbánya tényleg nagy élmény volt. Most majdnem azt írtam, hogy megérte a pénzét – de ez ilyen formában nem igaz. A közel 20e forintnyi belépő az rengeteg, akkora élmény nincs lent. Mondom ezt úgy, hogy tökéletes idegenvezetést kaptunk, a magas, szikár fazon tökéletes angol humorral adta elő a mondanivalóját, ügyesen egyensúlyozva a népművelés és a szórakoztatás mezsgyéjén.

Külön bosszantó volt, hogy fényképezőgépet nem vittünk, mivel csak 215 zloty volt nálunk, én pedig biztos voltam benne, hogy fotójegyre már nem lesz pénzünk. Erre nem volt fotójegy, pontosabban csak a templomi részre kellett volna váltani. Barnánál volt ugyan egy zsebkompakt, de alig volt benne szufla. A HTC kamera modulja meg olyan botrányosan szar, hogy egyelőre meg vagyok győződve arról, hogy én rontok el rajta valamit, mivel nem hiszem, hogy gyárilag ki mernének jönni egy ennyire használhatatlan készülékkel.

Wieliczkából a hazaút... na, az végképp kihozta belőlem a csendes dühöngőt. Ez a szájbanyomott PNA/iGo kombináció, ez valami olyan szinten frusztráló, hogy elmondhatatlan. A nyitott parkolóban nyomtam a köröket, hogy beröffenjen végre, de az istennek sem akart. Végül tök sötétben elindultam az egyik irányba, bízva az érzékeimben, meg a szerencsémben. Aztán beindult a navigáció is, de menetközben már nem volt lehetőségem áttekinteni a javasolt útvonalat.

Űberbrutál volt. Összességében 40 kilométert kavarogtunk Krakkó vonzáskörzetében, negyed- illetve ötödrangú utakon. Nemritkán olyan keskeny utakon jártunk, hogy ha jöttek szembe, le kellett húzódnom az árokba. Nemritkán olyan meredek utakon kellett felkapaszkodnom, hogy simán láttuk a csillagokat. Végig azon paráztam, mikor vált át az út földútba. Szinte mindenhol javították az utakat, szűkítések, terelések. Ha már harmadikba tudtam kapcsolni, akkor ünnepeltem. A beépített giroszkópom folyamatosan jelezte, hogy körbe-körbe megyünk, de legalábbis óriási vargabetűket írunk le. Én pedig dühöngtem, hogy ha így haladunk, akkor a 100 kilométeres távot kábé 3 óra alatt fogjuk megtenni.

Aztán valamivel több, mint egy óra kevergés után kilyukadtunk a 7-es útnál, és onnantól már sokkal simábban ment minden. Ekkor már a fene sem foglalkozott a 90-re korlátozott autóúttal, örültem, hogy a harmadiknál magasabb fokozatba is tudtam kapcsolni. Utólag azt is tudom, hogy ha visszamegyek Krakkóba azon az úton, amelyiken kimentünk a sóbányához, majd az ismert autóúton Zakopánéba, akkor 9 kilométerrel mentünk volna többet. Na, ezt a pazarlást nem hagyta a GPS.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy a hazaút nem viselt meg. Egy sörrel és egy szivarral kimentem a ház elé. Ekkor támadt fel vadul a szél. Rossz jel. Mivel eddig tökéletes idő volt, könnyen lehet, hogy a szél hozza holnapra a rossz időt.

Tátra

2010.10.31; vasárnap

Vasárnap reggel 15 fokos szél. Nem, ez nem a hőmérséklete. A bazi nagy fenyők a telepen 15 fokban dőltek meg a szélben.

Túra előtt. Az ébresztőt beterveztük 6-ra. Felhúztam a mobilt csörgőre. Aztán reggel megriadtam, megnéztem a karórámat: 6.48. Miaf? Mobil. 5.48. Basszus. Óraátállítás volt, a mobil pedig magától átállt. Csakhogy a túrát a sötétedéshez időzítettem, az meg nem változott.

De mielőtt belevágnánk a közepébe, pár szó az előzményekről. Mivel a családnak nincs nagy tátrai tapasztalata – igazából a Tátra spec. nekem sem túlzottan ismerős – így semmiképpen nem akartunk nagyon vad túrát. A felszerelésünk sem volt meg hozzá.

A következő túrákat néztem ki, hogy majd válogatok közülük.

- Lanovkával fel a Gáspár csúcsra, a gerincen végigsétálni Swinicáig. A küszöbről benézni a Sasok Útjára, majd visszafordulni és Murowaniecen keresztül haza.

- Lentről felmenni a Murowaniec menedékházig, onnan tovább a Gasienicowy tóig, majd egy másik túraútvonalon le.

- Kuznicétől nyugatra indulva fel a Giewont-ra, majd mögötte vissza.

- Autóval el Lysa Polana-ig, a parkolóban letenni, majd egy nem túl megerőltető sétával felmenni az Öt-tavi menedékházhoz.

Az elsőt a hó és a szél kapásból kilőtték. A második utat már bejártam egyszer, emlékeztem rá, hogy vannak rajta hosszú, meredek kaptatók, melyek fölött összehajlanak a fák. Ergo tuti, hogy havas/jeges a pálya. Ez is kilőve. A harmadik utat nem ismertem, de kerestem fényképeket – és elég ijesztőnek tűnt a terep kezdőknek. (Mint utólag megtudtam, aznap halt meg arrafelé egy turista.) Maradt a negyedik, mely minden szempontból megfelelőnek tűnt. Félóra séta műúton, aztán másfél óra séta a hegy lábánál lévő erdőben, a Roztoka patak mellett... és csak egy 800 méteres kaptató igérkezett a végén kemény falatnak, de erről meg azt láttam, hogy növényzet gyakorlatilag nincs rajta, ergo hó sem nagyon lehet.

Csúnya hiba volt.

Már most, előljáróban közlöm, hogy tisztában vagyok vele, miszerint menetközben túravezetőként rossz döntést hoztam. Túl sok értelme nem lesz megírni a kommentekben, hogy hülye voltál, barátom – mert tudom. Maradjunk annyiban, hogy tanultam belőle.

Ott jártam, hogy letettük a kocsit, kifizettük az egész napos parkolást, megvettük a napijegyet a Tátrába. Jó hangulatban mentünk végig a műúton, a zöld jelű letérést is simán megtaláltuk. Térkép nélkül, mert először azt hittem, hogy otthonhagytam, később jutott csak eszembe, hogy nem a hátizsákba raktam, hanem a kabátzsebembe.

Beszélgettünk a medvékről.

- Ha a medve támad, nem érdemes elfutni előle – fejtegettem – A medve akár napokig képes 40 káemhá sebességgel futni. Ráadásul a medve jobban mászik fára is és sziklára is, mint te. Nagyjából ennyi esélyed van ellene.

- Nadehát ott volt Old Shatterhand! – próbálkozott Nej.

- Ah, Old Shatterhand, vagy ahogy magyarították, az Öreg Pozdorjaököl, a kor Chuck Norrisa. Hát, ő tényleg levert puszta kézzel mindenlit, de a grizzlyhez még neki is bowie késre volt szüksége.

- Igaz, előtte lenyomott neki néhány sallert – tettem hozzá, hogy ne szomorodjon el.

- Olyan dög vagy – fintorgott – Elveszed az illúzióimat. Most Old Shatterhand, nemrég meg a Csillagok Háborúja.

- Hé, kölykök! – fordultam hátra – Hallottatok róla, hogy anyátok nemrég tudta meg, hogy a Starwars csak kitalált történet?

A zöld túraút egy kicsit meglepett, mert ahhoz képest, hogy sima útnak igérkezett, elég meredek kaptatóval nyitott. Felcaplattunk, a túloldalon le... aztán ez így ment elég sokáig. Végülis, átlagban sima volt. Ahogy haladtunk, néha azért már kaptunk figyelmeztető jeleket. Itt-ott már akadt néhány 5-20 méteres havas szakasz, de ráfogtuk a mikroklímára.

Majd azon a részen, ahol a kaptatónak kellett volna kezdődnie, jött egy 20 méternyi borzalmasan szar, lefagyott rész.

Richtig itt ért utól minket egy tizensok fős társaság. Amilyen kombinációban csak tudtuk akadályozni egymást, azt mind eljátszottuk. Volt velük egy csípőficamos hölgy, ő szószerint megszenvedett minden lépésért. A többiek viszont gyorsabbak voltak nálunk – Nej sem egy Villám Vilma bizonytalan talajon – viszont miután áthámozták magukat rajtunk, bevárták a nehezebben mozgó társukat. Ilyenkor mi hámoztuk át magunkat rajtuk. Aztán így tovább, sokáig. (Tudni kell, hogy Nej nehezen bírja a kihívásos terepeket, de ha hagyjuk, hogy maga oldja meg, akkor megoldja. Ha sokan nézik, neadjisten lökdösik, vagy csak állnak mögötte, hogy menjen már... akkor leblokkol.)

Miután túljutottunk az enyhén emelkedő, jeges szakaszon, azt hittem, majd jobb lesz. De nem, a terep csak durvább lett. Nagyon durvább. A következő jeges szakaszt megkerültük a bozótban, így pont át is keveredtünk a zöld jelzésről a feketére. (A Tátrában a színeknek nincs erősségre vonatkozó jelentése. A fekete is csak egy szín.) Mint utólag kiderült, ezzel nagy mákunk volt. Ha azt mondom, hogy nehezen és lassan haladtunk, akkor finom voltam és nőies. Meredek, sziklás terepen vezetett az út, az ösvényt pedig felváltva fedte hó és jég.

Na, itt döntöttem rosszul. Felnéztem, és láttam, hogy fentebb teljesen kopár az út, ráadásul jobban is süthet rá a déli/délutáni nap. Ergo csak itt az alján kell áthámoznunk magunkat, fentebb már jobb lesz. Az elképzelésemet erősítette, hogy nagyon nagy forgalom volt az úton, szinte folyamatosan kerülgették egymást az emberek. És a sok ember közül kábé csak az egyharmaduk használt hágóvasat és kábé a felük túrabotot. Durván 30-40% pedig, hozzánk hasonlóan, semmit.

Így bátran nekiindultunk, ahelyett, hogy visszafordultunk volna. A kölykök mentek előre, én Nejjel maradtam hátra, mert neki volt a legnagyobb szüksége bátorításra.

Felfelé menetben nem voltunk teljesen szabályosak. Az út ugyanis cikkcakkban vezetett, de mivel le volt fagyva, sokkal nehezebb volt rajta járni, mintha levágtuk volna a cikázásokat és nekivágtunk volna egyenesen a piszok meredeknek. Naná, hogy nekivágtunk. Sziklákon egyensúlyoztunk, fűcsomókba, gyökerekbe kapaszkodtunk – de haladtunk, csúszkálás nélkül. (És legfőképpen köveket sem görgettünk a szabályosan járók nyakára, mivel fűben mentünk.) Hiába volt ránézésre sokkal nehezebb terep, de ha itt elestünk, akkor hasraestünk és tudtunk kapaszkodni. Ez messze több volt, mint amit a hivatalos útról el lehetett mondani.

Az egyik különösen hosszú, különösen meredek szakasz után gondoltam, legyen egy kis önbizalma is a csajszinak.

- Na, itt nézzél vissza, hol jöttél fel!

- Néz vissza a hóhér.

- Tényleg nem vagy kíváncsi az emelkedőre?

- Ott rohadjon meg.

És nem nézett vissza. Pedig nagyon imponáló terepszakasz volt.

Ahogy haladtunk egyre feljebb, látszott, hogy hibás volt az elképzelésem. Nem, a hó nem olvadt el teljesen. Éppen csak annyira, hogy a teteje jeges lett. Na, ekkor indult be igazán a rakkendroll – de már olyan magasan voltunk, hogy innen visszamenni is szopás lett volna. Nagyon bíztunk abban, hogy miután felérünk, akkor lefelé a zöld úton jobb lesz a helyzet.

Ekkortájt jött szembe egy csajszi. Valami feminista lehetett, mert szóvá tette, hogy nem túl meggyőző az, ahogy én leszegett fejjel törtetek előre, Nejt pedig húzom magam után a hóban. Elkezdte vadul ecsetelni, hogy odafönt a gerincen borzasztó vad a szél, az út pedig teljesen le van fagyva. Ha itt, ezen a relative normál szakaszon is ennyire kinlódunk, akkor ne is menjünk feljebb, mert az a biztos halál.

Mondanom sem kell, Nejnek ez megadta a kegyelemdöfést. Még mentünk fölfelé olyan ötven métert, majd leült egy sziklára és közölte, hogy ő innen egy lépést sem hajlandó tovább menni. Látszott, hogy esélyem sincs meggyőzni, nem is erőltettem. Felkiabáltam a gyerekeknek, de ők meg annyira előrementek, hogy túljutotak a hallótávolságon. Szépen néztünk ki. Nejnek a lelkére kötöttem, hogy ne mozduljon egy centit se – nem esett nehezére megigérni – majd elkezdtem futni felfelé, hogy utolérjem az aprónépet. Nem sikerült. Megtaláltam a lefelé jövő csajszi által ecsetelt kemény részt, hát ott tényleg volt minden, térden, négykézláb, foggal-körömmel húztam fel magam a totál jeges, kitett útszakaszon.

Aztán már fent is voltam a menedékháznál, ahol a sok fáradt turista között ott napozott a két gyerek is.

Mondhatni, ott túl a hágón egy más világ volt. Nyugi, béke, pihenés, napfény.

Elmentem vécére, Barnának meghagytam, hogy vegyen nekem egy dobozos sört. Megegyeztünk, hogy visszamegyek Nejért. Ha félórán belül nem leszünk láthatóak, akkor induljanak el utánam lefelé. Ha viszont sikerül meggyőznöm, hogy ő is feljöjjön, akkor meg úgyis meglátják, hogy jövünk, maradhatnak.

A jeges részen seggre vágtam magamat, jobb láb keresztbe, bal lábbal rugdostam a sziklákat, simán lecsúsztam. Még tíz perc gyors ereszkedés, majd visszaértem a sziklához. Nej ugyanott üldögélt, ahol hagytam. Szavatartó ember.

Indult a meggyőzés. Hogy már csak 20 perc a teteje és nagyon sokat veszítene, ha nem látná az eredményt, amiért harcoltunk. Odafönt meleg van, béke és szépség. Ráadásul ha fent vagyunk, akkor megtehetjük, hogy a ránézésre sokkal kellemesebben járható zöld jelzésen megyünk lefelé, nem ezen a retek feketén. Persze azt is elmondtam neki, hogy a végén lesz 3 darab 10 méteres, durván jeges szakasz, azon bizony meg fogunk szenvedni, mire átmegyünk – de a kölykök is átmentek, én meg már oda-vissza, nem lehetetlen.

Meggyőztem. Felmentünk. És erről nem is írnék többet, mert a csúnya szavakat inkább kihagynám, más meg nem volt.

Motivációk:

- Ha a csípőficamos csaj is felment, nehogy már neked ne sikerüljön!

- Nehogy már azt higyjék a kölykök, hogy kelkáposzta vagy!

Aztán annyi szenvedés után kint ülni a menedékház oldalában lévő padon, hagyni, hogy az áldott napsütés átjárja az összes átfagyott porcikánkat, egy sörrel a kezünkben gyönyörködni a tóban, gyönyörködni a hullámokban, a visszacsillanó napfényben, a tavat körülölelő fenséges hegyekben. Leírhatatlan.

Sajnos túl sok időnk nem maradt az élvezkedésre, mert nagyot csúsztunk a feljövetellel. Tényleg az volt az egyik leginkább frusztráló a kirándulásban, hogy felmentünk, felszenvedtük magunkat... majd amikor ott voltunk a tutiban, fent a völgyben, ahol minden különösebb szint nélkül, barátságosan bejárható terepen körbesétálhattuk volna a tájat, megnézhettük volna a tavakat, élvezhettük volna a munkánk gyümölcsét... ott kellett hagynunk mindezt és vissza kellett fordulnunk, ha még világosban szerettünk volna túljutni a lefelé vezető, kellemetlenül jeges és veszélyes szakaszon.

Megfizettük az élmény árát, de csak egy fél merőkanállal tudtunk venni belőle.

Lefelé a zöld jelzésen indultunk el. Ez azt is jelentette, hogy az öt tóból hármat azért csak láttunk. Térkép szerint még útbaesett volna egy vízesés is, a Siklawa, de... észre sem vettük. Nem azért, mert nem volt ott, szegény bedobott mindent, amire csak képes volt, zubogott, fröcskölt, még messzire be is spriccelt... de nem tudott versenyezni a mellette lévő látvánnyal. Egy piszok hosszú, piszok meredek, teljes terjedelmében jégpáncéllal borított, határozottan kitett ösvénnyel. Amikor megláttam, nekem is csak annyira futotta a szókincsemből, hogy asztakurva. (Utólag megkérdeztem, a családból senki még csak nem is emlékezett arra, hogy ott vízesés volt. Mindenki az ösvényt fixírozta.)

Ha azt mondom, hogy ez az ütés övön alul talált, akkor még finom voltam és nőies. A menedékháznál mindenki kipihente magát, még Nej arcán is kisimultak a ráncok, maga a tény, hogy nem kell a feketén lemenni, már önmagában megnyugtatotta a csapatot, a zöld jelzés pedig tényleg sokkal barátságosabb volt, hó/jég például alig volt. Eddig. És már elég sokat ereszkedtünk le rajta.

Viszont ez a szakasz első ránézésre reménytelen volt. Gyakorlatilag biztos halál. A család megállt, én előrementem. Sziklákon mászva, kihajló fenyőcserjék között csörtetve lejutottam a jégpáncél kétharmadáig, amikoris elfogyott a tudomány. Szerencsére szemből megjelent egy felfelé araszoló csoport. Ahogy meglátták a jégpáncélt, az első 3 ember szájáról tisztán le tudtam olvasni a következő hangalakot: Bazdmeg!

Huh, magyarok.

Átkiabáltam nekik.

- Milyen volt felfelé az út?

- Rohadt szar!

- Sok ilyen jeges szakasz van?

- Rengeteg!

- Basszameg.

- Fentebb milyen?

- Ha ezen átjöttök, utána már oké. A tetőig jól járható.

- A fekete jelzés milyen?

- Kurva szar. Mi ott jöttünk fel, és azt mondtuk, hogy bármi más, de ott vissza nem megyünk.

- Az fasza, mert mi meg ugyanígy vagyunk ezzel a zölddel. A fekete tényleg olyan, hogy ha megcsúszol, akkor bezuhansz a szakadékba?

- Tényleg. Viszont ilyen jégpáncél csak a tetején van, lejjebb már nincs.

- Akkor megyünk a feketén. Ez a szar út tele van jégpáncéllal.

Nekiindultak az ösvény túloldalán. Nagyjából mellettem kellett oldalt váltaniuk. Az egyik mászó átdobta a zsákját a jég felett, hogy annyival is könnyebb legyen. Kiesett belőle egy pillepalack Coca Cola, mely vadul elindult lefelé a jégen. Pont előttem állt meg.

- Óh, köszönöm, nem kellett volna.

- Lengyel.

- Ja, akkor nem is kell.

Visszadobtam a túloldalra, az eggyel lentebb álló mászónak.

Nos, végül így esett, hogy mi is visszafordultunk. Elcsesztünk egy csomó időt, Nejben összetörtük a normálisabb lejutás reményét... nem voltunk túl boldogok. Ráadásul Barna, még a zöldön felfelé, egy kitett szakaszon megcsúszott és csak azért nem lett nagyobb baj, mert egyik kezével egy fenyőágba kapaszkodott. Ott nem is foglalkozott senki a jelenettel, engem is csak egy nappal később kapott el a hidegrázás. Az az utólagos ‘mi lett volna ha’ idegroham.

Azóta nem viszem a családot a Tátrába. Magamra tudok vigyázni, más életével meg nem játszok.

Fényképek érthető okokból ezen a szakaszon nem nagyon készültek..

A menedékháznál már messze nem volt olyan jó kedvünk, mint korábban. Tudtuk, hogy két óránk van lefelé a sötétedésig, ismertük az előttünk álló feladatot, egyik sem dobta fel a kedvünket. Mi Nejjel előrementünk, Barna még elvonult vécére.

Rögtön kezdtünk a 3 darab tízméteres jégpályával. Ha lehet ilyet mondani, sokkal szarabb volt, mint korábban, mert a sok túrázó azóta fényesre koptatta. Itt még én is paráztam némileg, Nejről meg inkább nem is írok. A csúszás még hagyján, azt akár élvezni is lehetett volna, de oldalt az a csúnya nagy szakadék, elég idegesítő látvány volt.

Mindegy, túljutottunk a jégpályán. Utánunk nem sokkal a kölykök is.

Innentől jött egy fájdalmasan hosszú darálás. Centiről centire araszoltunk lefelé a jeges ösvényen. 800 méter volt, de egy örökkévalóságnak tűnt.

Egy idő után visszamaradtam Barnánál, mert látszott rajta, hogy a fenti megcsúszás megviselte lelkileg. Igaz, Nejt is bátorítani kellett volna, de nem tudtam kettészakadni. A két csaj elindult előre, mi pedig mentünk hátul.

Egyébként meglepően sokan beszéltek a terepen angolul.

Ahogy Barnával ereszkedtünk lefelé, egy kisebb csoport emberbe futottunk bele, akik az ösvény mellett pihentek.

- Hello! From where did you come? – kérdezte az egyik pacák.

- From Hungary – mondtam.

- Oh, possibly your lady was here.

- Maybe, yes.

Némi zavart zünet.

- Your lady is bloody – nyögte ki a pacák.

Nekem pedig volt pár másodpercem eldönteni, hogy képen vágjam, vagy megköszönjem az információt. Tekintve, hogy láttam fentebb vérfoltot, így a második mellett döntöttem.

- Damn. I have seen the blood in the snow.

Otthagytam Barnát és lerohantam megnézni, mi van Nejjel. Nos, az történt, hogy elcsúszott, felszakadt a nadrágja és egy helyen a bőre. Szerencsére sokkal csúnyábban nézett ki a seb, mint amennyire komoly volt. A lemosás után derült ki otthon, hogy csak horzsolás.

Innen nem sokat kellett már araszolnunk, ez már eléggé a végén volt. Lent összevártuk a családot, mindenki megszámolta a kezeit, lábait, füleit, minden stimmelt. Túléltük.

Nej kérdése:

- Nagyon ki voltam kattanva odafent?

- Fogalmazzunk úgy, hogy az arckifejezésed nem illett a táj harmóniájába.

Dúdolás. Egész úton lefelé egy Donovan dal ment a fejemben, a Jennifer Juniper. Mert a juniper is olyan törpefenyő féleség, mint amilyenbe végig kapaszkodtam. Meg amilyenbe Barnát is végig kapaszkodtattam. Meg amilyenbe Nejt is kellett volna. Mondjuk, ez a dal már jobb volt, mint felfelé, akkor ugyanis a kocsiban korábban hallott Van der Graaf Generator lemez ment a fejemben, az 'I Profecy Disaster' című.

Még egy összehasonlítás a végére. A Yosemite parknak volt egy lezárt része. Én nem foglalkoztam vele, átmásztam a lezárt kapun. Lehet, hogy soha nem fogok többet arra járni az életben és ez volt az egyik legszebb rész. Mit mondjak. Tizedannyira sem volt veszélyes, mint ez a mostani, teljesen nyitott út.

Száraz adatok. Odafelé nagyjából tartottuk a térkép időintervallumait. Egészen a meredek szakaszig. Ez, mármint a fekete, olyan 1 kilométer hosszú szakasz, a térkép szerint 40 perc. Nekünk három órába tellett. Lefelé durvább volt, tudtuk, hogy max. két óránk van, utána jön a sötét. Márpedig ez a szakasz világosban is necces, nemhogy sötétben. A feladatot mindenki gyönyörűen abszolválta, másfél óra alatt lent voltunk, így még a sima terepen is tudtunk valamennyit haladni fejlámpa nélkül. Igaz, utána a fejlámpás szakaszon is bejött némi váratlan jegesedés, alkalmat adva Nejnek, hogy ismételten elsüsse a teljes káromkodáskészletét, de ezek már csak az utólövések voltak. Viszont a család kipróbálta, milyen a fejlámpás kirándulás is, sötétedés után még jó két órát gyalogoltunk lámpával. 8.40-kor indult a túra, 19.30-kor érkeztünk vissza a parkolóba. A távolság 14 kilométer volt (de milyen 14!), a szint pedig 688 méter.

Nej egyébként készült. A fene tudja honnan, de begyűjtött némi best practice elemet. Az egyik ilyen volt, hogy az útjelző táblákat balról kell kerülni. Mondanom sem kell, szénné lett cikizve rendesen – a Tátrában ilyesmiről szó sincs. A másik elem viszont már sokkal jobban bejött: hazafelé azt javasolta, hogy a fejlámpát ne a fejünkre tegyük, hanem a csuklónkra. És tényleg: közelebbről sokkal jobban megvilágította a talajt. Márpedig ha sötétben gyalogolsz az erdőben, akkor sokkal fontosabb, hogy azt lásd, hová lépsz, mint hogy a környező bokrokat tanulmányozd. Ezt az ötletet megvettem.

Már a sötétben, teljesen a vége felé, nagyon megszomjaztam. Megkérdeztem a többieket, hogyan állunk vízzel, nincs-e valamilyen maradék valahol. Barnának ekkor jutott eszébe, hogy a menedékházban tankolt egy fél literrel.

- Jaj, de jó. Vedd ki a zsákból, lécci. Ott lesz a megsétáltatott szendvicsek mellett – fordultam meg, hogy elérje az időközben átvállalt hátizsákot.

- De... izé, szóval én meleg vizet töltöttem bele.

- Dehát... miért?

- Arra gondoltam, hogy itt mindenfelé hideg és jég van, lehet, hogy valaki majd melegedni akar.

- Okos. De akkor mit fogok én inni?

Szerencsére az időjárás megoldotta a problémát, időközben kihűlt a víz.

Így azért már régen örültem a kocsinak, mint most. Beültünk, ötvennel kényelmesen hazakocogtunk. (Valahogy nem hiányzott a kanyarokban az adrenalin.) Otthon leültem az ágy szélére, a kezembe ragasztottam egy sört és csak néztem a többieket. Volt aki vacsorázott, volt aki zuhanyzott és volt aki a sebét kötözte. Jólesett üldögélni a melegben, együtt, immár megszabadulva a felelősségtől.

Aztán hangblogolás. Azt találtam ki, hogy mivel a gépelés nem megy a mai modern készülékeken, így ha eszembe jut valami, akkor gyorsan rámondom a telefonra, diktafonként használva. A semminél ez is jobb, bár messze nem annyira, mint a pötyögés. Vegyük például azt, hogy valakiről lenne egy vicces megjegyzésem. Mondjam rá a telefonra, az illető füle hallatára? Nem is beszélve a begépelésről. Konkrétan például, most, a piszok fárasztó túra után, miközben a család már alszik, én kint sétálgatok a teraszon a hatalmas fenyők és a vadul csobogó patak mellett, sör a párkányon, egyik kezemben minigolf szivar, a másikban a mobil és folyamatosan mondom rá az élményeimet. Ez a mostani a hatvankettedik hangfájl. Elleszek vele, mire mindet begépelem majd otthon.

Elgondolkodtam. Akárhogy is nézem, a Tátrában garantáltan(?) hómentes időszak az csak az augusztus és a szeptember. Az augusztus kiesett, az nálunk vízpart és kajak. Ha jobban állunk anyagilag, akkor az Adria, ha nem, akkor valamelyik magyar víz. A szeptember viszont már iskola, tehát a gyerekek kiesnek. Marad az őszi szünet – ami viszont a Tátrában már necces. Két évvel ezelőtt eljöttünk, szar, köd-hátán-köd hetünk volt, kínunkban lementünk a Szlovák Paradicsomba túrázni. Azaz tényleg csak két lehetőségünk van, vagy hagyni a pébe a Tátrát és az őszi szünetben bejárni valamelyik európai várost (ahogy tavaly Drezdát), vagy ha Tátra, akkor full télies felszerelés: vibram talpú bakancs (30-50e), hágóvas (20-30e) és a jégcsákány sem hülyeség (20-30e). Mindenkinél. Ráadásul mindehhez agyban is fel kell nőni, márpedig az ilyesmi mászások kockázata igencsak távol esik Nej komfortzónájától. Minden afelé mutat, hogy a Tátra túl kemény feladat a családi túrázáshoz, célszerűbb megmaradni valami enyhébb, de azért még kihívásos terepnél.

Hogy azért a hétfő se legyen teljesen sima, hazafelé belefutottunk a Mindenszentek Napjába. Elég naív elképzelés volt részünkről, hogy a mélyen katolikus Lengyelországban majd tudunk valahol sajtot, karamellát meg bőrárut venni. Még egy renegát utcai sajtárus sem volt sehol a városban.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Lengyelorszag2010

27. Isztam buli

Előzmények

Teljesen véletlenül szúrtam ki szeptemberben, hogy a Wizzair decembertől közvetlen járatokat indít Isztambulba. Megnéztem. A jegy, igaz Wizz kártyával, 7900 forint. – Hát miért ne vegyek? – ötlött fel az agyamban. Előkaptam a naptárat: legközelebb a két ünnep között volt olyan időpont, amikor mind a négyen ráérünk. Tökéletes. Mentális egészségünk védelmében már régóta dolgozok azon, hogy karácsonyra csak jelképes ajándékokat vásároljunk, inkább élményekre koncentrálva. Ez pont jó lesz. Gyors körkérdés, mindenki jönni akart. (Naná.) Este már ki is fizettem a jegyeket.

Szállás, az ekkor még nem volt. De bíztam magamban. Annyi városban találtam már izgalmas, nem túl drága lakóhelyet, miért pont Isztambulban ne sikerülne?

Később elég rendesen át kellett értékelnem a helyzetet. Kiderült, hogy ez az időszak kiemelten a legdrágább terminus a városban. Rengetegen jönnek ide ilyenkor évzárást ünnepelni. (Mi meg pont aznap megyünk haza.)

Alapvetően apartmant céloztam be, mi leginkább azt preferáljuk. De borzasztó nehezen találtam 100 euró alatti példányokat. (Megjegyzem, eddig mindig sikerült 60-80 között.) Most mindenhol 120-140 körül volt a beszállómagasság, ami 4 éjszakára számolva nagyon csúnyán hangzott. Aztán egy hostelben bukkantam rá egy tíz négyzetméteres szobára, benne két emeletes vaságy. Klotyi és fürdő a folyosón. Mindez 60 euróért. Eltettem a linket, de biztos voltam benne, hogy Nej találni fog valamilyen mondvacsinált kifogást. Végül csak összejött egy 100 eurós apartman. Gyorsan le is foglaltam. Hogy milyen lett? Az írásokból megtudod.

Pénzváltás. Többen is felhívták a figyelmemet, hogy inkább itthon váltsak, mert odakint necces. Ne tudd meg, mennyi munkámba került, mire egyáltalán kinyomoztam, hogy hol lehet török lírát kapni. A Ráday utca elején, meg valahol a Nyugati környékén. Az utóbbi eleve kiesett, a környék sem tiszta, na meg ott megtalálni egy konkrét pénzváltót, elég húzós.

A Ráday utcában először nem volt nyitva az üzlet. Csak. Amikor bementem aranyszombaton, akkor ki volt írva, hogy hétvégén konkrétan nincs nyitva. Végül az utolsó pillanatban csíptem el, de akkor meg olyan árat mondott a hapi, hogy kettéállt a fülem. 145 forintért adott volna egy lírát, amikor a neten utánaolvasva 135 volt a reális ár. Amennyit én váltani akartam volna, ez nem volt kis különbség. Végül kértem 100 lírát, hogy be tudjunk egyáltalán jutni a városba, meg indulásképpen tudjunk valamit enni, a többiért pedig vettem eurót.

Ezzel most azért untatlak, mert kiderült, hogy messze ez a leggazdaságosabb módszer. Az eurót odakint 2.03-2.05 között váltották lírára, ami forintba átszámolva 134-135 forint körüli lírát ad. A végén kellett még kivennem pénzt automatából is, ez a banki költség rárakása után 143 forintra jött ki.

Időjárás: mondhatni a szokásos. Felhő, köd, le fog szakadni az ég is. Ráadásul csak akkor, amikor ott leszünk.

Aztán még volt néhány kapkodós munka az év vége felé, de egyszer csak eljött a vasárnap. Délután megrendeltem a taxit, estefelé a csajok kipakolták a macskákat egy csomó kajával, és vártuk a reggelt. A macskák közben persze minden létező módon reklamáltak, de azt mondtuk, hogy ennyit igazán ki kell bírniuk. Aztán kiváncsiságból megnéztem a metnetet és éjszakára egész héten -16 – -20 közötti időket írtak, ami már nem biztos, hogy annyira jó a macseknak. Koncepció újragondolva, macskák be, keményre fagyott víz és cicakaja szintén. Padlásról lehoztam az összes almosládát, aztán szétpakoltuk a nappaliban. Lesz ájer érkezéskor, az tuti.

Apa, kezdődik

2010.12.27; hétfő

"Óó, Isztambul, vágyom nálad lenni bitangul,

Ahol tárva-nyitva a sok bazár,

Csacska szívem arra vár."

- Hungária: Isztambul -

Mégha nem is igazán fedi a mottó a valóságot, hiszen se se kaszinó, se jampecok, de még lófarokból is viszonylag szerény volt a felhozatal.

A taxitársaság laza volt. Habár egy nappal korábban rendeltem meg a taxit, hajnal fél négykor szóltak rám, hogy sajnos nem tudnak kocsit szerezni. A válaszban a hangom kezdett éppen a nem hallható regiszterek közé felcsúszni, amikor bejelentették, hogy mégis. De késni fog. Aztán végignéztem, ahogy egy taxi megérkezik ezerrel, majd fékez és megállás helyett továbbszánkázik a fagyott talajon egy utcával. Ekkor szóltam be a családnak, hogy jöhetnek, valószínűleg itt van az emberünk. Majd ki akart vinni minket a Ferihegy 2-re, de szerencsére időben szóltam, így óra leállít, a jeges úton egy rendőrkanyar, és már irányban is voltunk. Mindemellett hatalmas respekt a sofőrnek, hogy minden kezdeti bénázás ellenére pontosan az elvárt időben rakott ki minket a terminálnál.

Repülőtér. Mottó: nem viccelődünk. Valószínűleg éppen időben hirdettem ki, mert a bejelentésre Barna szemében kihúnyt a fény. Nem is akarom tudni, milyen poénkodást tervezett a vámőrrel.

Miután elmagyaráztam mindenkinek, hogyan lehet _biztosan_ áthaladni sípolás nélkül a fémdetektoron, az a dög egyedül engem sípolt ki. A vámőr sem értette, hiszen többször átmotozott előlről-hátulról, a mobil detektor sehol sem jelzett (megjegyzem, egy fémgombon kívül nem is volt rajtam semmi metál), de a nagy detektor makacsul sípolt. Mondjuk, akkor elszürkült egy pillanatra a tekintetem, amikor a hapi megadóan felhúzta a kesztyűjét.

Megérkeztünk. Váratlanul hamar. De lehet, hogy engem is elnyomott az álom. Kiszálltunk. Vadul beleszagoltam a levegőbe. Semmi különös. Aztán körbenéztem. Sehol semmi tűzijáték, sehol semmi vörös szőnyeg, a fehérruhás szűzlányokról meg végképp nem is beszélve. A világ nem tartotta fontosnak megemlékezni arról, hogy József életében először tette a lábát Ázsia földjére.

Aztán a vécén ismerős helyzet. Ne dobjuk bele a papírt a klotyiba. Belenéztem a kukába... és tényleg.

Akbil. Elméletileg ez egy nagyon remek dolog lenne, de éppen most cserélik le egy még remekebb dologra, azaz pont most egyik sem működik. Illetve mindkettő. Vagy csak az egyik. Az akbil maga egy kulcstartó méretű műanyag lap, rajta egy chippel. Erre lehet a jegypénztáraknál pénzt rátölteni, majd amikor szállsz fel a buszra/vonatra/kompra/metróra/libegőre/siklóra, akkor odanyomod az automatához és az beenged. A kütyüt 6 líráért veheted meg és tetszőleges számú ember használhatja. Nagy előnye, hogy innentől nem kell jegyekkel, zsetonokkal vacakolnod, egyszerűen csak belengeted. Járnak vele kedvezmények is, hármas átszállásnál például csak két viszonylatot fizetsz. Amikor pedig elmész, akkor visszaadod és megkapod a hat lírádat.

Na, én erre számítottam, de a reptér melletti Volán információnál mosolyogva ugyan, de elhajtottak.

– Akbil? – csodálkoztak – Nekünk olyanunk nincs.

Ehhez képest a buszsofőr tisztán akbilt használt. Kifizetted neki a zsét, ő pedig elővette a sajátját és azt húzta le.

Később, amikor már jártuk a várost, láttuk, hogy néhány helyen azért még lehet vásárolni, az automaták is ismerik – de ekkor már a gyalogos közlekedés mellett döntöttünk.

Az E10-es busz 80 perc alatt ért el a repülőtértől a kompig. Közben végig Isztambulban ment. Félelmetes nagy a város.

Az ázsiai része elég durván faragott. Lakótelepek vannak, tereprendezés még nem. Képzeld el a nagy házakat, ahogy utak, járdák nélkül csak úgy ott virítanak a durván meggyötört földön, szeméthalmok, rozsdás vastelepek, építkezési sitt között. Viszont meglehetősen sok erkélyen – házgyárilag – telepített búboskemence figyelt. (A nagy kapkodás valahol érthető. Fel akarják számolni az ún. 24 órás házakból álló telepeket. Ezek olyan házak, melyeket gyakorlatilag mindenféle engedély nélkül, legtöbbször tisztázatlan területekre húznak fel rekordsebességgel mindenféle építtetők. A bevándorlás Anatólia felől óriási, kell a gyors, olcsó lakás.)

Többször látok kendőbe öltözött idős nőket, ahogy SUV-okat, kisteherautókat, mikrobuszokat vezetnek. Fura látvány.

Régóta elfeledett érzés: egy ország, ahol abszolút semmi mankó sincs. Angollal, némettel Európa nagy része érthető. Amennyit jártam a környező országokban, a szláv alapszavak is rám ragadtak, meg persze ott volt a 11 év orosztanulás. A mediterrán nyelvek sem reménytelenek, ha az ember rendelkezik kellő európai általános műveltséggel. De itt, Törökországban, esélyem sincs, hogy megértsek egy egyszerű feliratot. Vagy egy elkapott beszélgetést.

Másfelől viszont döbbenet. Az első nap során nem találkoztam olyan emberrel, aki ne beszélt volna nálam jobban angolul. És nem csak oxfordi nyelvészprofesszorokkal kommunikáltunk, volt közben Volán információ, gyorséttermi kajálás, illetve banki biztonsági őr is. (És akkor még nem beszéltem a hivatalos leszólítóemberekről, akik az első “No” kifejezésre angolra váltottak, aztán később felismerve a magyart, “Szevasz Zsóti”-ra.)

Amikor megérkezett a komp Eminönübe, pont akkor jött rá az ordíthatnék az összes közeli müezzinre. Akarattal sem tudtak volna stílusosabb belépőt rittyenteni nekünk: ott voltunk egy zsúfolt kompon, egy csomó érdekesen öltözött emberrel, a hajó az Aranyszarv-öbölben ringatózott, akármerre néztünk, sokezer év nézett vissza ránk, a levegőben égett hús szaga terjengett – a müezzinek pedig üvöltöttek.

Mivel korán érkeztünk, úgy döntöttünk, nem villamosozunk, felsétálunk gyalog. Hát nem beleszaladtunk a bazárvárosba? Bőröndökkel, hátizsákokkal, ahogy kell. De legalább Nej is megértette, miért szántam rá egy egész napot erre a környékre.

A nagy bazár előtt egy nagy kalickában hatalmas fehér papagáj.

- Hát ez meg, hogyan? – néztem bután – Ennyire monokróm papagájt még soha nem láttam.

- Vegyük meg! – kapott az alkalmon lányom, az állatbuzi.

- Tudod meddig élne? Amíg Gizi macska ki nem találja, hogyan nyílik a ketrec.

- Viszont tök hasznos lenne. Betaníthatnád neki, hogy “No, thanks”, és onnantól kezdve sokkal nyugodtabban járkálhatnánk az isztambuli utcákon.

A szállás faék egyszerűségű. Teli vasajtó egy vakolatlan lépcsőházban, kilincs helyett ráhegesztett fogantyúval. A másodikon a lépcsőfordulóban egy wifi access point lóg vezetékénél fogva a plafonról. Jelszavas.

A liftakna üresen tátong, de szerencsére nem teljesen nyitott.

A lakásban két szoba. Mindkettőn ablak. A mi szobánk ablaka a másik szobába nyílik, a gyerekszoba ablaka meg kifelé. A kilátás... az inkább belátás.

A csajok benyitottak a vécébe.

- De hol itt a fürdőszoba? – akadt fel Nej szeme.

- Izé. Nem nézték meg megrendelés előtt a képeket? – jött zavarba Juszuf.

- Nyugi, én megnéztem. Minden rendben – nyugtattam meg.

Csajok újra bementek. Megtalálták a falra(!) szerelt zuhanyrózsát. A vécében.

- Ülve kell zuhanyozni? – kerekedett el Nej szeme.

- Nem feltétlenül. Ha akarsz, faltól falig is csúszkálhatsz közben.

Aztán amikor megtalálta a sarokban a seprőnyélre szerelt műanyag vízlehúzó lapot, leesett neki, mit kell csinálni a maradék vízzel.

A klíma valószínűleg hörghurutos. Meleget ugyan nem csinált, de hörögni remekül tudott.

A rövid pihenő sem akadályozta meg Barnát és Nejt, hogy ne ájuljanak bele az ágyba. Némi pakolászás, zsebátrendezés, térképböngészés és nehéztüzérségi fenygetőzések – majd irány a város. A változatosság kedvéért most a másik irányba. Újabb kis utcák, újabb bájos eltévedések. (Imádom.) Az utcanevek megint nem jöttek el, a girbegurba utcák pedig vad orgiában tekeredtek egymásba. GPS jelerősség a trappistasajt-keménységű ködben egy szál sem volt.

- Még jó, hogy úgy terveztem, a minaretek alapján fogunk tájékozódni.

- És?

- Ez egy olyan város, hogy nem tudsz úgy elhajítani egy követ, hogy ne egy minaretet találj el vele.

- Nem tudnál akkor már a müezzinre célozni? – szólt közbe egy elgyötört hang.

- Jut eszembe, napszálltára a Hippodrome-hoz kell érnünk. Van annak némi bája, ahogy tíz toronyból harsan fel egyszerre az Allah Akbar.

Ekkor még azt hittem, hogy az Ayasofia is mecset.

Lerendeztük a hazafelé menetet. Reggel 9.30-kor indul a gép, azaz 7.30-ra kell kiérnünk. Ezt villamossal/komppal/e10-es busszal elég nehéz lett volna abszolválni, így maradtunk az ún. private transfer-nél, mely gyakorlatilag egy zártkörű shuttle: csak négyünket visz ki, nem tekereg félórákat a városban, azaz jól kiszámítható. (Lehetett volna persze taxi is, de az ilyesmi Isztambulban tilos.)

Elég bájos volt a beszélgetés az ügyintézővel. Ez a szolgáltatás azért meglehetősen drága, a pacák pedig sehogyan sem értette, hol lakunk. Nem is hallott még az apartmanról, vádlóan mutatta, hogy még a google sem ismeri. Erre elővettem a HTC HD2-t és megmutattam neki, hogy mégis. (Le volt mentve offline-ba.) Ez persze megint olaj volt a tűzre, ez azért elég drága kütyü – és sehogyan sem illett abba a környezetbe, ahol éppen laktunk. Én meg nem tudtam, de nem is nagyon akartam elmagyarázni neki, hogy mi egy idegen városban szeretünk az emberek között élni. Most is, amikor írok, a szomszédban egy házaspár veszekszik vehemensen, a földszinten lévő vegyesbolt tulajdonosa meg úgy köszön, mintha ezer éve itt laknánk, pedig csak annyi történt, hogy Juszuf éppen nem ért rá, amikor érkeztünk, ő pedig helyettesítette. Reggel, ha lemegyek kaját venni, sorra járom a pékséget, a zöldségest, meg a vegyesboltot. Ilyesmi nincs meg sem a szállodákban, sem a panziókban.

Amíg kerestük az irodát, eltévedtünk néhányszor, de teljesen jól sikerült tévedések voltak.

Szándékolatlanul botlottunk bele Isztambul leglátogatottabb terébe, a Sultanahmet térbe – de ha már ott voltunk, körbejártuk alaposan.

Onnan a villamossínt követve még sétáltunk egy jót, majd nekiálltunk boltot keresni.

Ez egy hihetetlen egészséges nép. Három szupermarketet néztünk át, több raklap édes süteményük volt, de alkohol, az sehol sem. Aztán a negyedikban meglett, de nagyon durva áron: a legolcsóbb sör (nagy tételben vásárolva) 3 TL, a legvacakabb, literes kocsisbor 12 TL. (Ha már árak, a legdurvább számokat a benzinkutaknál láttuk. Egy liter benya 3,85 TL, azaz 520 forint.)

Az egyik boltban Dóra kiszúrt egy becsomagolt valamit.

- Datolya!

- Hadd nézzem. Jó puha.

- Persze, errefelé nem az a csonttá szárított van. Nagyon finom.

- Nézzük csak – osztottam fejben – a legjobb fajlagos ára a félkilósnak van. Ez olyan 600 forint.

- Nálunk is akörül van, ha lehet kapni – bólogatott a csajszi.

Aztán este gépelés közben bedobtam egy darabot. Valami hihetetlen penetráns ízű olajbogyó volt. Gyorsan innom is kellett rá egy sört.

Istenem, ekkor még nem szerettem az olajbogyót.

Elvoltunk a pénzváltással is. Végül ugye eurót hoztam ki, azt valahol lírára kellett váltani, mert különben éhen halunk. (A citibankos ECMC kártyám megint nem működik, odahaza kénytelen leszek most már tényleg rájuk robbantani az épületet.) A legjobb váltószámok a bazárban voltak, de ott nézett ki a leginkább gázosnak is a váltás. Aztán láttunk bankokat, egész jó aránnyal, de oda meg nem engedtek be, mondván, hogy csak customer-nek váltanak. A városi pénzváltók szemérmetlen szorzóval dolgoztak, így végül csak visszamentem a bazárba. Minden komplikáció nélkül sikerült a művelet, nem volt semmi incidens.)

Esti zuhany. A klotyóban. Pontosabban, ráhangolódás.

Barna: – Tulajdonképpen ilyen felállásban mellé is lehet pisilni.

Én: – Tulajdonképpen ilyen felállásban minek belepisilni?

- Hogyan fogok így hajat mosni? – nézett szemrehányóan Dóra, miután kiderült, hogy a melegvíz igencsak harmatos..

- Öt napot csak kibírsz – vontam vállat.

A tekintete teljesen mást mondott.

- Tekerj egy sálat az utcán a fejedre! – javasolta Barna.

- Ja, a helyi nők is azért járnak csadorban, mert nem akarnak naponta hajat mosni – erősítettem meg.

Dóra végül bátran bement.

- Átlátszik az ablakon, ahogy zuhanyzol! – kiabált be Barna.

- Tényleg? – jött az ijedt válasz.

- Ne higgyjél neki, csak szivat – avatkozott bele Nej.

- Tényleg nem látszik át – erősítettem meg – De talán ha vakuval rásegítünk...

Az ablak pánikszerűen el lett takarva belülről egy törülközővel.

- Ne vigyetek be ruhát – közölte Dóra, amikor kijött.

- De akkor hogyan...? – érdeklődött Barna.

- Menjél be egy alsógatyában és gyere is ki abban.

- Mármint egy csuromvizes alsógatyában – korrigáltam.

- Szóval ezt hívják törökfürdőnek? – csúszott fel a srác szemöldöke.

- Hogyan fog ez a víz egyáltalán felszáradni? – kérdezte Nej, benézve a klotyiba.

- Felszáradni? Inkább ráfagyni.

És ez egyáltalán nem volt barokkos túlzás. A lakásban ugyanis – ahogy egy tisztességes mediterrán lakáshoz illik – nem volt fűtés. (Hacsak ezt az idióta légkondit nem tekintem annak. De ettől meleg levegőt még nem láttam.) Az időjárás viszont meglehetősen késő őszies, sőt, inkább kora télies.

Barna stilszerűen a manhattani metró térképét ábrázoló pólót készítette ki magának holnapra.

- Miért nem Afganisztánba mész ebben a pólóban? Vagy miért nem Iránba? – takartam el fáradtan a szememet.

Fél kilenckor az egész család kómába ájulva aludt. Ezt nevezem sikeres napnak. (Még akkor is, ha pánikszerűen elfogytak a takarók, így nekem már csak az ágyhuzat maradt.)

Galata

2010.12.28; kedd

Bevásárlás. A pékségben, anélkül, hogy egy szót is beszéltünk volna, üdvözöltük egymást az eladóval, vettem négy péksütit, egy kenyeret, ez utóbbit felszeleteltettem és végül fizettem. A vegyesboltban elmagyarázták, hogyan kell mondani a kolbászt, aztán lebeszéltek a kiszemelt felvágottról, hogy az szar, vegyek inkább egy másikat, utána meg nem tudtam elmagyarázni a hapinak, hogy a teljes rudat kérem, pedig már az egész bolt győzködte, ugyanis a vevők megértették, de az eladó mentális blokkján valahogy nem ment át, hogy létezik olyan, hogy valaki egy egész rúd felvágottat szeretne venni.

Valami olyasmi lehetett ez, mint amikor Fehér Klára, az ősblogger, elmesélte, hogyan néztek rá Japánban, amikor egy kiló húst akart vásárolni a hentesnél.

Aztán amikor megértette, hosszan csóválta a fejét. Végül a békesség kedvéért kettévágattam a rudat és csak a felét vittem el. (Előttem egy fazon kért egy két centis darab kolbászt, lemérték, majd kért hozzá még egy centit, mert lehet, hogy kevés lesz.)

Reggel én is kipróbáltam a zuhanyt. Először elgondoltam, hogy összekötöm a kellemest a hasznossal és ülés közben zuhanyzok is, de aztán eszembe jutott, hogy a tegnapi tapasztalatok szerint nincs melegvíz, így meg azért kellemetlen lett volna egyszerre két dologra koncentrálni. Meleg víz tényleg nem volt, de legalább frissen indult a reggel. Ja, a bojler márkája Fakir. Tényleg.

Mosogatás. A konyhában csak egy csap van, hideg vizes. Nincs is sok értelme áthozni a bojlerből a vizet, az is csak hideg.

- Nincs mosogatószer – közölte Nej.

- Dehogyis nincs. Tegnap vettetek tusfürdőt.

- De azt samponnak vettük.

- Na és? Biztosan jó lesz mosogatószernek is. Mosóhatás, tudod, RSO3Na. Vegyészmérnökök lennénk, vagy mifene.

Szomorú illusztrációként darvadozott a konyhapult szélén egy pohár gránátalmalé. Tegnap vettünk egy liter 100%-osat, mert a csajok azt mondták, hogy ők ilyet még nem ittak. Nem is nagyon fognak, mert durva íze volt.

- Ezt ismerem – jelentettem ki kóstolás után – nagyjából ilyeneket kevertünk magunknak, amikor Kása Zolinál dolgoztam az olaj tanszéken.

Először nem hitték el, pedig tényleg. Valami projektmunkán almasavat kellett gyártanunk ipari mennyiségben, abból meg cukorral, citrompótlóval pont ilyen löttyöt tudtunk keverni.

Reggelire Nej ráborult az olajbogyóra. Ő még nem tudta, hogy datolyát eszik.

Aztán elindultunk. Eleinte jókedvűen, később egyre ingerültebben, egyre többet káromkodva. Ez nem volt a mi napunk.

Pont a lépcsőházban sétáltunk lefelé, amikor arra gondoltam, hogy oké, köd van, borult az ég, hol csak csepeg, hol esik is az eső... de legalább szél nincs. És mivel egész hétre ilyen időt mondtak, így valószínűleg nem is lesz, hiszen nincs kicserélendő levegő. Erre ahogy kiléptünk az utcára és rágyújtottam egy szivarkára, olyan szél kerekedett, hogy alig hallottuk egymás hangját. Ki is tartott, egész nap. (Nem a szivar, hanem a szél.) Hiába nem volt hideg, de a csepergő eső a viharos széllel összehozta, hogy legalább tíz fokkal szarabbnak érezzük az időt. Persze nem vittem sapkát, Dóra nem hozott pulóvert... vidám napnak néztünk elébe. A szivar nyilván ment a levesbe, ilyen erős szélben nem lehetett élvezni belőle semmit.

A Hippodrome-nál újból megpróbálkoztam a szabad wifivel. Tegnap azért adtam fel túl hamar, mert szakadt az eső. Gondoltam, hogy majd ma. Eső nem is volt... de a viharos szél miatt megint feladtam, mentem valami nyugisabb helyre. (A mobil hol látta, hol nem látta a wifit... szóval nem olyan acélos ez az agyonreklámozott szabad hozzáférés.)

Közben, ahogy ott táncolgattam a készülékkel, rámakaszkodott valami füzetárús pióca. Mondtam neki angolul, hogy nem kérek, aztán azt is, hogy hagyjon békén, de csak nem mászott le rólam, így végül indulatosan rákiabáltam, hogy “tünjél már a picsába!” – Ah, ungerézi? – derült fel az arca. Kapott egy mosolyt.

Erre ne vegyél mérget, de nekem úgy tűnik, hogy egy mecset rangját alapvetően az határozza meg, hány torony tartozik hozzá. Amikor jöttünk befelé, leginkább egy-, illetve kéttornyos példányokat láttunk. (Köztük frissen épülőket is. Nekem, mint egrinek, aki megszokta, hogy a minaret az egy történelmi emlék, ez meglehetősen fura élmény volt.) Ehhez képest elképesztő, hogy a két épület, a Hagia Sophia és a Kék Mecset összesen tíz toronnyal bír. Nagy ászok, ha találkoznak.

Ha jól tudom, amikor az építtető szultán elárulta, hogy hat tornyot tervez a mecsethez, az iszlám világ teljesen felháborodott. Hiszen hat tornya van a mekkai nagy mecsetnek is, és hogy jön ahhoz egy ilyen kis, vidéki mecset, hogy a nagy mekkaival helyezze egy szintre magát? A szultán a problémát a viccbeli Újgazdag módjára oldotta meg: odaszólt a mekkaiaknak, hogy nesztekbazdmeg, itt van egy kis pénz, építsetek hetedik tornyot a mecsetetekhez. (Jelenleg 10 van, ergo azóta történhetett néhány hasonló konfliktuskezelés.)

Körbejártuk, megnéztük az udvart, majd megkerestük, hogyan lehet bejutni. Nem számítottam egyszerű menetre, mert ez egy még ma is hivatalosan működő mecset, bonyolult bejutási koreográfiával. Nem is volt az. Például mindenkinek le kellett vennie a cipőjét és egy nylonzacskóban cipelnie a kezében. (Meglehetősen kíváncsi voltam, van-e akkora zsákjuk, amekkora a túrabakancsomnak kell.) Nem győztem veregetni a vállamat, hogy mégsem a Garfield-es zoknimat vettem föl. Allah nem valószínű, hogy túl könyörületes lett volna. Aztán megtaláltuk a sort, mely a bejutásra várt. Cefet hosszú volt, de szerencsére pont mögöttünk volt egy privát idegenvezető, és mondta a kuncsaftjainak, hogy nyugi, gyorsan halad a sor, max 5 perc múlva bent leszünk. Nem találta el, mert 3 perc múlva mindenkit elhajtottak a fenébe, mondván, hogy odabent mise van. Jöjjünk vissza másfél óra múlva.

Oké. Menjünk át addig a Hagia Sophia mecsetbe. Aztán amikor megláttuk a sort – akkora volt, mint 40 évvel ezelőtt a Lenin mauzóleumnál – inkább úgy döntöttünk, hogy jobb lesz a vár. De ott is sor volt, igaz kisebb. Beálltunk. Vártunk. Az előttünk állók unták el, megszólították a kapukat őrző fegyvereseket, hogy miaf. Na, itt találkoztunk először angolul nem tudó emberekkel. De mutogatásokkal sikerült elmagyarázniuk, hogy a vár egész nap zárva lesz. Mondjuk, így már érthető, miért volt akkora tömeg a Hagia Sophia előtt.

Mi meg ott álltunk, csonkára futva. Végül kínomban kitaláltam, hogy megcseréljük a két napot. Szerdára minden meteorológiai oldal heves esőt jósolt, azt a napot biztosan a fedett bazárban fogjuk tölteni. Eredetileg csütörtök lett volna az Aranyszarv-öböl túlsó partjára – így hát megadóan elindultunk ma, azaz kedden a híd felé.

Nem volt jókedvű séta. A szél nem pihent egy cseppet sem, a járdák szűkek voltak, a törökök sokan, az autók hihetetlen pofátlanul nyomultak, gyakorlatilag mindenhol (járdán, forgalomtól elzárt területeken, semmi nem számított) – tényleg baromi kellemetlen volt. Még úgy is, hogy útközben beléptünk egy baklaváshoz. (Eszméletlen mennyiségű ilyen kis bolt van, melyekben 50-60 féle mézben tocsogó édességet lehet kapni. Rendszerint elegánsan becsomagolják, mi pedig arrébbmegyünk egy sarokkal, hogy ne lássanak a boltból, majd feltépjük a dobozt és még az utcán megesszük a sütit. Nej hátizsákjában meg mindig van víz. Turisták vagyunk, vagy nem?)

Átmentünk a hídon, majd kedvenc sportom következett, az utcavadászat. Tábla nélkül, naná. Ha valaki azt mondja neked, hogy Isztambul egy lapos város, köpd le, belezd ki, taposd meg. Egyszerűen félek eltévedni, akkora lejtők, meg emelkedők vannak mindenfelé. Én az egész stratégiámat arra építettem, hogy nagyjából tudom az utat, aztán majd a minaretek alapján tájékozódom. Ja. Olyan meredek dombok vannak, hogy a minareteket is csak akkor veszed észre, ha már beverted az orrod a falába. A GPS meg gyakorlatilag felejtős, akkora borulás van a városon, hogy a készülék még az eget sem látja, nemhogy a műholdakat. Nyomtatott térkép... az meg a szálláson, mert nem ide készültünk.

Ennek ellenére elég jól megtaláltunk mindent. Igaz, közben ezerrel rákezdett az eső is, ami a széllel együtt durva koktélt képezett.

Be is ültünk gyorsan egy kávézóba.

Originál török kávé. Dóra már ravasz volt, nem azt kért. Így végignézhette, hogyan szorulnak ökölbe vele szemben az arcok.

- Valaki szóljon a pincérnek – krákogtam, amint szóhoz jutottam – hogy nem jól keverték el a neszkafét.

Aztán mivel nem volt aprónk, ez meg ilyen brieftasniban hozom ki a számlát tipusú hely volt, még jó nagy borravalót is kaptak, szándékolatlanul. (Gondolhatod, hogy nem erőlködtek a visszaadással.)

Hirtelen egy katolikus templom. (Suddenly a church.) Csak benéztünk, ha már erre jártunk. Ide a változatosság kedvéért sapkában nem lehetett bemenni, viszont a cipő maradhatott. Kissé bonyolult ez a vallási divat. Odabent furcsa templom: oltár például nincs, pusztán egy asztal, mögötte feldíszített karácsonyfákkal. A hallásküszöb határán karácsonyi énekek szóltak, a hívők széttárt kezekkel imádkoztak.

Találsz egy utcát, és csak hangszerboltok vannak benne, de vagy ötven. Aztán egy kórházhoz érsz és hirtelen belefutsz vagy húsz gyógyszertárba. Egész addig egy darab sem volt. Kiérsz a dzsumbujból egy főbb utcára és rögtön egymás mellett vagy tíz búvárbolt. Felosztották a várost?

Felértünk a Takszim térre, de sok köszönet nem volt benne. Szakadó eső, viharos szél, rengeteg ember, dudáló autók. Mi azt mondjuk magunkról, hogy stresszes életet élünk, de az az általános nyomás, ami itt nehezkedik rá az utcán az emberre, jóval nagyobb, mint nálunk.

Ahogy a viharos szél fújja be az esőpermetet a kabátunk, a pulóverünk és a bőrünk alá, ugyanúgy fújja be az eladási kényszer a kabátunk, pulóverünk és bőrünk alá a török hiénákat. Nem lehet lassítani. Ha bárhol megállsz egy pillanatra, mert meg akarsz nézni valamit, már rohan és akaszkodik is a válladra egy kullancs. Egy félreeső helyen láttam egy búvárboltot. Be akartam nézni a kirakaton, milyen neoprén ruháik vannak. Abban a pillanatban az eladó rúgott fel mindent a pultnál és rohant ki, hogy bevonszoljon. Elmentünk egy sor halétterem mellett. Habár mindenhol ki volt rakva az étlap, azt hiszed, tudtunk vetni rájuk akár csak egy pillantást is? Ahogy meglátták a szemeden, hogy lassítani akarsz, már rohantak is le és nem hagyták, hogy rajtuk kívül mással foglalkozzál. (Szívemcsücske, ehe. Legalábbis ezt mondta nekem egy decens hatvanas, kövér török férfi, amikor megtudta, hogy magyarok vagyunk.) Nem zavarja őket, hogy objektívet cserélsz, fotózási pozíciót keresel vagy éppen telefonálsz. Rádmászik, nem tudod elzavarni és csak mondja, mondja az aznap beletöltött sablonszövegét. Annak meg nem szabad bedőlni, amikor azt kérdezi, hogy honnan jöttél, Igazából csak azt akarja, hogy elkezdjetek kommunikálni. (Persze ha éppen erre vágysz, akkor hajrá. Mi néhányszor jókat vigyorogtunk velük. De nem ilyen istentelenül cudar időben, mint amilyen ma volt.)

Viszont meglepően jól érzik, mire van szükséged. Tegnap az utazási irodát kerestük reptéri tranzit ügyben és a rámakaszkodott kullancs az ‘airport taxi, airport taxi’ mantrát hajtogatta. Kicsit később egy másik a ‘you have lost?’ dumával jött, amikor tényleg. Ma pedig egy harmadik azt kérdezte meg, hogy nem innék-e egy sört, mindezt pont akkor, amikor semmi másra nem vágytam, mint egy pohár sörre valami száraz helyen.

Délután ötre értünk haza, egy nagy szatyor baklavával. Abban maradtunk, hogy az édesség jó lesz ebéd helyett, aztán pihenünk, utána meg csapunk egy esti sétát és valahol a bazárrengetegben majd vacsizunk kebabot.

óvatosan ezekkel a sütikkel. Nem igazán nagyok, olyan 2*2*3 centis hasábok. Én napi hat darabot ettem belőlük, mert meg akartam kóstolni mindegyiket. Gondoltam, a napi 10-12 kilométer gyaloglás egy meglehetősen dombos városban csak elégeti a plusz kalóriákat. Nos, a végeredmény: +3 kiló négy nap alatt, a lassan normalizálódó vércukorszintem 5.9-ről 6.7-re ugrott vissza.

Este hét óra körül mozdultunk meg, addig többen is kihorkolták a lovat a lóbőrből. Ahogy támolygott le a család a szűk, vakolatlan lépcsőházban, simán lehetett volna zombis filmet is forgatni velük.

Az időjárás bezzeg nem pihent, az eső továbbra is esett fentről, a szél továbbra is fújt oldalról, a szabad wifit meg se próbáltam keresni.

- Ugye, most nem viszünk vizet? – kérdeztem az induláskor.

- Nem – válaszolta Nej.

- Akkor üres a hátizsákod?

- Igen.

- Remek. Kapsz egy fényképezőgép-állványt.

Végre sikerült az abszolút optimális úton eljutnunk a Hippodrome-hoz. Itt támadt fel igazán a szél.

- Ajjaj – sopánkodtam.

- Mi van?

- Ilyen időben állvánnyal fényképezni, kegyetlen egy munka. Térdepelgetni, kirakni a fényképezőgépet percekig az esőbe, odafagyni a szélben a vázhoz...

- Tudok segíteni?

- Igen, amíg állítgatom a gépet, föléhajolsz kitárt kabáttal.

- Ööö...

- És amíg ott vagy, és úgyis ráérsz, rátehetem a fejedre a gépemet? – kérdezett közbe Barna.

- Állványcsavart ne szereljek a fejem tetejére? – készségeskedett gyanús udvariassággal Nej.

Végül próbálkoztam, próbálkoztam keményen az állvánnyal, de nem ez volt az ideális este. Mire beállítottam mindent, ronggyá ázott a gép. Alig volt olyan pillanat, amikor nem volt vízcsepp az objektíven, ami nappal nem gáz, de sötétben baromira tudja szórni a fényt. Nej persze nem szerelt csavart a fejére, sőt, a kabátját sem adta ide. Ennek ellenére készült néhány használható kép. A többin a felhők bemozdultak. A széltől.

Egy ideig elsőosztályú szállodák és éttermek között vezetett az utunk. A tengernagyok és tábornok alig győztek kiszaladgálni az esőbe, hogy megkérdezzék, akarunk-e vacsorázni. Tényleg sajnáltam, hogy nem tudok törökül, mert szívesen elmagyaráztam volna nekik, hogy igen, akarunk vacsorázni, mégpedig egész pontosan a bazár legótvarabb kebebsütőjénél. Egyéb kérdés?

Végül mégsem az lett. A holnapi felhőszakadás elől úgyis a bazárba menekülünk, majd eszünk akkor kebabot. Most inkább körbejártuk a szállásunk környékét, láttunk arrafelé is elég koszos kajáldákat. De nehogy ne legyen benne semmi érdekes, elindultunk az orrunk után a szállás felé. Eszméletlen sikátorokban jártunk, a nyócker valószínűleg csak jelenthetne. Mész a szűk utcán, aztán az egyik ablak mögül vagy 8 hihetetlenül arab arc néz ki rád. Cipőt talpaltak, bagóztak... és úgy néztek rád, mint valami soha nem látott jelenésre. Jóltáplált, fényesszőrű turisták, akik vagyunk. És ilyen lepukkant, cipőjavító romházakból sorozatban volt egy csomó.

Barna neki is állt fényképezgetni, én viszont inkább megsürgettem a csapatot.

Extra bónusz volt, hogy pár méterrel arrébb találtunk rá a szállásunkra. Csak eddig nem ebből az irányból közelítettük meg.

Aztán mégsem a kigondolt helyen kajáltunk. Az az étkező, melyet korábban már kinéztünk, gyakorlatilag zárt, alig volt bent étel. (Persze a tulaj rángatott volna befelé ezerrel.) Elindultunk vissza a dzsumbujba. Találtunk olyan, de olyan autentikus helyet, hogy Nej elszürkült arccal ment át az utca túloldalára.

A magam részéről imádom az autentikus helyeket. Ezek azok, ahol az élet zajlik. Nagyon ritka már igazi autentikus hely – nem is tudom, a debreceni Halászkert megvan-e még, a veszprémi Zánka borozó már tutira bezárt – éppen ezért kell kíméletlenül beülni, ha ilyesmit talál az ember. Nápolyban be is sikerült csábítanom Nejt egybe, de ez itt még annál is autentikusabb volt. Totális romhalmaz épület, melyhez úgy toldottak hozzá egy zugkocsmát, hogy az utcából kerítettek le egy jó nagy darabot, átlátszó polietilén fóliából sátrat kialakítva. Odabent zsúfolt asztaloknál üldögéltek az emberek, dohányfüst kavargott és minden asztalnál kártyaparti folyt. Pont akkor lett üres asztal is, amikor odaértünk, de a hely – rajtam kívül – senkit nem fogott meg. (Őszintén szólva, ez nem is volt igazi alkalom. Ha egy ilyen kocsmába beül egy szemmel láthatóan turista család – papamamagyerekek – ott vagy megáll az élet, vagy észre sem veszik őket. Az ilyen helyekre egyedül kell bemenni, odaállni mögéjük kibicelni, valahogy észrevétlenül belekapcsolódni az életbe.)

Nem messze onnan volt egy bolt, oda mentünk be és vettünk ezt-azt. Majd eszünk a lakásban.

Gránátalma. Véres küzdelem. Ízre finom, de mire kiszeded a magokat a normálisan érett példányból, úgy néz ki a konyha, mint disznóölés után. Egyébként ideális étel: rengeteg idő, kevés kaja. Vettünk sonkát és kolbászt is. Aztán csak a szálláson esett le, hol is vagyunk. Disznó... az errefelé nincs. Akkor mit is vettünk? Nos, sonkát marhából, kolbászt gyömbérből és állományjavítóból. Szegfűborssal. Kockasajttal elfogyott. (Meg maradt még a datolyából az olajbogyóból is.)

Az esti zuhanyzáskor szétesett a zuhanyrózsa. Szerencsére a komforton ez már semmit sem rontott.

Bazár

2010.12.29; szerda

Annyira későn sikerült a fekvés, hogy reggel erőt vettem magamon és el mertem engedni Nejt egyedül bevásárolni. Egy tömött pénztárcával. Persze tudtam, hogy a bazárból úgysem talált volna haza.

Ismét bebizonyosodott, hogy a reggeli fázás ellen a legjobb ellenszer a hideg zuhany. Egyből beindítja a szervezet védekező mechanizmusait és utána már a hideg lakást is kellemesnek érzed.

Ma viszont szándékoltan a Garfield zoknimat vettem fel, a bazárba jó lesz. Holnapra egy minta nélkülit tartogatok Allah számára.

Az időjárás vagy szivat, vagy még nem jött el. Reggel (10.00) ugyanis se eső, se köd, se hideg, se szél. Oké, az ég borult, de az össznépi kakofónia még sehol – pedig mára igérték a leghevesebb esőt. Azért ma már viszek sapkát.

A bazár előtt megállapodtunk. Én speciel nem akarok venni semmit, de nálam lesz a pénztárca. Ott fogok állni az utak metszéspontjában, szivarozok, a többiek pedig járják a boltokat, alkudnak, majd jönnek a pénzért. Én pedig, mint Don Corleone, csak állok és fizetek. (Vagy az az Al Bundy volt?)

Ehhez képest a valóság...

A kölykök kezdték. Még tegnap megegyeztünk, hogy ha ki tudják hozni 50 lírából, akkor vehetnek egy-egy vizipipát. Elmentek, majd visszajöttek, hogy 35-ért adják darabját. Kaptak egy ötvenest, de a lelkükre kötöttem, hogy negyvennél többet ne adjanak érte. Még csak erőlködniük sem kellett, az árus szó nélkül odaadta nekik húszért darabját.

Utána a csajok mentek el kendőt nézni. Egy idő után megjelent Dóra, hogy választottak, menjek be fizetni. Bementem. Ott állt Nej, csillogó szemekkel, szemben az árussal. Mutatták nekem a két kendőt, de nekem aztán mutatgathatták, rongy-rongy.

- Mennyi? – kérdeztem Nejt.

- Ötven – mondta.

- Ötven????! – kaptam fel a vizet – Alkudtál te egyáltalán?

- Hát, izé... nem – szeppent meg.

- Legalább tudod, mennyi egy ilyen kendőnek a normális ára?

- Nem.

Ezen annyira bedühödtem, hogy legszívesebben földhözvágtam volna a kendőket és kirángattam volna Nejt a boltból. Pontosan tudja, mennyire utálok alkudni. És erre belekever egy ilyen lehetetlen helyzetbe.

Az árus érzékelte a feszültséget, mert gyorsan leejtette az árat negyvenre.

- Szó sem lehet róla – szóltam rá határozottan, visszaadva neki a kendőket.

- Sorry, very sorry – motyogta Nej – De nem kérjük.

- Miért nem kérik? – lepődött meg az árus.

Nej kezdte volna magyarázni, de gyorsan rávágtam, hogy it’s difficult.

Kézenfogtam és húztam ki a boltból. A hapi sikoltozva jött utánunk. Valami olyasmit magyarázott, hogy ez a két legszebb kendője, direkt a feleségem és a lányom egyéniségére szabva válogatta ki. Én meg csak ‘dugd fel magadnak, Ali’ morgással cibáltam kifelé Nejt. Az árus jött utánunk az utcán is. Végül már azért könyörgött, hogy akkor mondjunk mi egy árat. – Harminc – mondtam, de csak azért, hogy elengedjen végre. – Harminchét alatt semmi pénzért sem – vágta rá a hapi. – Akkor nem – bólintottam, kell a francnak ez a nyomorult kendő. Mentünk volna tovább, de nem engedett. – Mennyi? – kérdezte meg még egyszer. – Harminc – válaszoltam. – Harmincöt – de ekkor már zokogott. Dóra bólintott bizonytalanul, hogy ez már igen jó ár. Barna megjegyezte, hogy ő 1500-ért vett valami hasonlót Pesten. Oké, harmincöt, engedtem fel. Kifizettem, elrakták.

Mint a vaddisznó, vonultam arrébb egy folyosóval. Nej szótlanul álldogált mellettem. Régen láthatott már ennyire dühösnek. A két gyerek zavartan téblábolt.

Aztán elnevettem magam.

- Ügyesen csináltad – közöltem Nejjel.

- ?

- Direkt beszorítottál egy helyzetbe, amelyről tudtad, hogy utálom. Tudtad, hogy ilyenkor milyen könnyen bepöccenek. Ha az előbbi jelenetet el kellett volna játszanom, nem működött volna. De így, hogy valóban dühös voltam és valóban nem akartam megvenni azt a szaros kendőt, így remekül ment.

- Ja – kezdett vigyorogni mindenki.

- Nézted már, milyen kendők? – kérdezte Dóra.

- Nézte a hóhér.

- 100% pashmina. Legalábbis valami ilyesmi van ráírva – buzgólkodott Nej – Fogd meg, érződik rajta, milyen jó anyagból van.

- De Barna azt mondta, hogy 1500-ért vett ilyet – jegyeztem meg.

- Ja, végkiárusításon egy vackot. Ez néhány osztállyal feljebb van. Mennyi is lett végül forintban?

- Olyan 2300 körül darabja.

- Hát, annál bőven többet ér.

- Akkor rendben. De! – emeltem fel az ujjam – ez hosszabb távon nem működik. Ne is számítsatok rá, hogy majd minden boltba berángattok, én pedig berontok, mint egy vaddisznó, aztán megvesszük féláron.

- Vagy legalább hagyjatok egy szivarnyi időt két üzlet között – adtam alább, rövid gondolkodás után.

Utólagos megjegyzés: Nagyon tudnak azért a szakik. Mint a lakáson kiderült, az árus – mint Ká, az óriáskígyó – már teljesen elbűvölte Nejt. Amikor én vadul becsörtettem, addigra már szépen bimbózott a románc. A mai napig nem vagyok benne biztos, hogy Nej nem orrolt meg rám, amiért rongyos kétezer forint miatt elrontottam az illúzióját. (Nem beszélve arról, hogy egy kicsit utánaguglizva kiderül, hogy a sál pasminának hamisítvány. Ettől persze kasmír/selyem kevert sálnak tökéletes, különösen ennyiért.)

Innen sokáig nem történt semmi izgalmas. Jártuk a piacot, szorgalmasan. Borzasztó nagy ám, csak a fedett része, és akkor a környező utcákról még nem is beszéltünk. Vettünk egy-két apróságot a fűszerpiacon: golyó alakú jázminteát, fügét, datolyát, szentjánoskenyeret meg valami ragacsos édességet, ördögszeme kulcstartókat. Egyik sem volt nagy tétel, inkább csak egy kis rágcsálnivaló a sétához. (Oké, a kulcstartót nem ettük meg.)

Aztán visszamentünk, mert megigértem Barnának, hogy ha lealkudja 17 lírára, akkor vehet magának egy ukulelét. Elsétáltunk a hangszerárushoz, Barna 3 különböző zsebébe pakolta szét a pénzt, aztán mi diszkréten arrébbsétáltunk, ő pedig elkezdte a harcot. Távolról néztem, nem volt rossz mutatvány. Volt, amikor a török az eget hívta tanúnak, volt, amikor egymás hátát lapogatták, aztán az árus odahívta egy haverját, de az – mint utólag kiderült – inkább Barnának segített. Aztán egyszer csak megegyeztek, jött vissza a srác vigyorogva. Kezében a hangszer.

- Az eladó szerint a kedvenc ukuleléje volt, a szíve szakadt meg, hogy meg kellett tőle válnia.

- Mennyiről alkudtad le?

- Harmincötről.

- A szíve szakadt meg, tényleg.

Csak az eladó feje fölött ott lógott vagy tíz hasonló darab.

- Ügyes vagy.

Mentünk még néhány kört. Vásárolni már nem vásároltunk, csak élveztük a műsort. Tisztán látszott a munkabeosztás. Nej, Dóra annyit nézegethettek, amennyit csak akartak. A törökök a nőkkel nem foglalkoztak. Még Barnával se nagyon. De amikor megjelent a tekintélyes hím, vállán a fényképezőgéppel, kabátja pedig dagadt a pénztárcától, az összes árus dobott el csapot/papot és már a pulttól rohant ki a folyosóra. Ezt többször teszteltük és tényleg így működött. A török jött, gazsulált, Nej meg majd megpukkadt a röhögéstől, amikor sokadjára is Attila pasának szólítottak. (Valamivel azért jobb, mint a tegnapi Szívemcsücske.)

Azért milyen jól élnek errefelé az emberek, még a bolhapiac is tele van Armani, Versace és Prada termékekkel. (Irónia szmájli.)

- Kebab Time! – kiabálta a bazár kapujánál egy büfés, amikor elmentünk mellette.

- Imádom a kreatív embereket – vigyorgott Nej.

Ami viszont tényleg fura, hogy nyoma sincs a mediterrán emberekre egyébként jellemző ‘élünk, csak úgy bele a világba’ mentalitásnak. Az utcát, ahol lakunk, most díszburkolják. Reggel beindítják az ütvefúrót, este hatkor kapcsolják ki. De hasonlóképpen, az egész város tele van lelkes melósokkal. Kövezik a villamospályát. Söprik az utcákat. Kiskocsikon hordják el a kartonhulladékot. Este jövünk haza és az utcában lévő egyik kisbolt eladója az utcán pucolja a kólás hűtő rácsait. Hol látsz te ilyet Pesten? Isztambulban az emberek dolgozni akarnak – és ez teljesen szokatlan látvány. Este láttuk, hogy hosszú darabon fel volt szedve a burkolat az egyik főúton, a villamossínek alatt. Másnap délelőtt tízkor, már be volt öntve a bitumen, el volt egyengetve, a villamos járt. Este pedig már a díszköveket rakták le.

Még valami. Amikor jöttünk befelé a busszal, az ázsiai oldalon igen furcsát láttunk: tipikus, aszfaltozott focipálya, ahol huszonévesek fociztak. Öltönyben. Nem vagyok teljesen biztos benne, hogy helyesen fejtettem meg a jelenetet, de arra tippelek, hogy van egy csomó ember, akik itt, Isztambulban teszik meg a Nagy Civilizációs Ugrást. A város szélén lévő lakótelepek a tömérdek anatóliai bevándorló számára épülnek. Olyan emberek kerülnek bele a város körforgásába, akik korábban elmondhatatlanul más körülmények között éltek. Itt pedig próbálnak alkalmazkodni, próbálják felvenni a ritmust. Így viszont a városnak van egy csomó olcsó munkásembere, akik megszokták, hogy dolgoznak, na meg a lakás fizetéséhez kell is. (Valószínűleg nem lettek elrontva segélyekkel.) Az öltöny pedig egyfajta szimbólum lehet számukra. Aki eljutott addig, hogy Öltönye lehet, az már valaki. Nem is veszik le, még focizás közben sem.

A bazár egyik kirakatában egy csomó pufók játékbaba. Mindegyik öltönyben.

Mentünk egy sikátorban, előttünk egy apró gyerek húzott egy hatalmas kordét, magasan megpakolva szemeteszsákokkal. Egyszerre néztünk egymásra Barnával:

- Az apja biztosan azt mondta neki kiskorában, hogy látod fiam, egyszer ez mind a tiéd lesz.

Egyébként ezért tűnik félelmetesnek is a környékünk. A nappal keletkezett szemetet este kihajigálják az utcára, aztán jönnek ilyen kordés emberek és reggelre elszállítják. Amikor indulunk csavarogni, már kedves és barátságos a város. Amikor este megyünk haza, akkor nagyon koszos és félelmetes.

Piacozás után hazavonultunk a cekkerekkel. Egy óra csendespihenő.

Mivel még igen korán volt, és legnagyobb meglepetésünkre maga az időjárás sem volt olyan cudar, úgy döntöttünk, kiugrunk Yedikulára, megnézni a híres Héttornyot.

- Hátha lesz Török Bálint akciófigura – reménykedett Barna.

Lesétáltunk a félsziget másik partjára. Teljesen váratlanul egyből megtaláltuk a suburban (helyi HÉV) megállóját, négy jeton, a vonat pedig egyből jött. Az erőd csak három megálló.

Hát, mit mondjak. Látott már ez a hely jobb időket is. Valamikor csak két torony volt, köztük egy arannyal borított óriási kapu. Ezen keresztül jött be a városba minden forgalom Európa felől. Később, amikor a török elfoglalta a várost, az aktuális pasa hozzáépített még 5 bástyát, így alakítva ki egy erődöt. Az egyik bástya börtönként funkcionált, itt raboskodtak a magas rangú rabok, köztük Török Bálint és később Bornemissza Gergely is. Mindketten életük végéig – ami nem lehetett fenékig tejfel, mert a börtönbástya _eszméletlenül_ szűk hely volt.

Ja, hogy honnan tudom mindezt? Egyfelől én, rendes utazásszervező kisdobos létemre, utánaolvastam. Másfelől... szóval ilyen tényleg nincs. Leszálltunk a HÉV-ről, átgyalogoltunk egy aluljárón, sétáltunk vagy 500 métert – és másodpercre pontosan akkor értünk a kapuhoz, amikor a másik irányból ugyanezt tette egy turistacsoport. Alig bírtam elfojtani a káromkodást. Nézzél rá gugliörszzel, ez egy külvárosi rom, közel-távol csupa ipari terület. Most pedig ünnepek vannak, rossz idővel. Biztos voltam benne, hogy tök egyedül leszünk – erre pont ugyanabban a pillanatban állít be egy busznyi ember.

Viszont a csoport szó nélkül átsétált a kapun. Velük együtt mi is. Futólag még láttam, hogy egyébként 5 líra lett volna a belépő, fejenként. Aztán odabent jött a következő sokk. Mentünk a csoporttal, majd az idegenvezető megállt és nekiállt beszélni. Tört magyarul. Ez ugyanis egy magyar csoport volt. Na, ennek az esélyét számolja ki valami matekbubus. Ránéztem a többiekre, láttam, hogy alig bírják elnyomni a vigyorgást. Aztán szorgalmasan végimentünk velük a vezetett túrán.

Annyi volt, hogy sajnos nekünk kellett elhagynunk először a várat, mert a buszra azért már nem akartunk felszállni a csoporttal. Bár valószínűleg így is megcsinálhattuk a bajt, mert a sofőr látta, hogy a társaságból négy ember elment valamerre, ergo lehet, hogy még mindig ott keresik az elveszett turistákat.

Visszafelé a vonaton figyelmeztettek, hogy igértem még egy egyetemi parkot is, amit be fogunk járni. Tényleg. Csak a nagy piacozás közben kiment a fejemből. A mecseteknél szálltunk le, felsétáltunk a villamossín mellett.

Barna megjegyzése, amikor közömbösen átsétáltunk a Sultanahmet téren:

– Bakker, itt vagyunk Európa egyik legnagyszerűbb terén, két gyönyörű épület között. És nemhogy fényképezni nem akar egyikünk sem, de igazából már rá se néztünk a mecsetekre.

- Hát, úgy látszik, meguntuk – vontam meg a vállam.

Ami persze hülyeség, de tény, hogy a tegnapi este, amikor majd egy órát szórakoztam a téren az állvánnyal, eléggé beleégette a látványt mindenki fejébe.

Túlsétáltunk a piacon, megkerestük az Istanbul Egyetem kapuját. Bemenni viszont már nem tudtunk, két őr vigyázta a beléptetőkapukat, csak érvényes diákigazolvánnyal lehetett bejutni. Épp előtte mondtam Nejnek, vajon milyen érzés lehet itt diáknak lenni... erre gyorsan jött is a válasz: rizikós. Mert milyen már az, amikor csak fémdetektoros őrök között lehet bejutni a várostól elzárt campusba.

- Ez viszont lehet, hogy magyarázza a sztoridat is – fűzte hozzá Nej.

- Miből gondolod?

- Egy ilyen rendszer szükségszerűen felerősíti a kiváltságos érzetet. Márpedig te pont abba futottál bele.

- Végülis, lehet.

Akkor elmesélem neked is. Idén volt egy projektünk, egy multi ügyfél több, emea régióbeli leányvállalatának címtárai között kellett trust kapcsolatokat kiépítenünk. Haladt is szépen a munka, de a törökökkel valahogy nem boldogoltunk. Megírtam nekik, mit csináljanak meg. Az első lépés még ment is. Elküldtem a második rész implementációjának a leírását, tele képernyőfotóval. Kábé tíz percnyi munka lett volna. Nem jött semmi válasz. Eltelt egy hét. Majd még öt. Ekkor gondoltam úgy, hogy rákérdezek, talán már nem veszik tolakodásnak. Írtam egy udvarias levelet, hogy wtf? Erre visszajött egy száraz hangvételű elutasítás, hogy ő egy informatikai menedzser és hagyjam őtet békén. Tényleg alig bírtam megállni, hogy ne írjam vissza, hogy ha menedzser vagy bakker, akkor megtanulhattál volna feladatot delegálni. Vagy legalább válaszolni.

De vissza Isztambulba. Ha nem engedtek be, akkor megkerüljük a kerítést – döntöttünk. A park mögött ugyanis volt még egy nagy, négycsillagos négy minaretes mecset. Meg is találtuk. Bemenni ugyan nem mentünk, mert pont mise volt. (Na meg ugye cipőt le, és ma tényleg a Garfield zokni volt rajtam.)

Kitérő. Habár jól éreztük a csapásirányt, de végül csak elhibáztuk. Amikor gyűjtöttem az információkat, az jött le, hogy mecsetből az Ahmet Szultán mecsetje a legszebb, bőven elég azt megnéznünk. Nem is lett betervezve más. Aztán odakint láttam, hogy hihetetlen mennyiségű mecset létezik még ezen kívül. És bár egyik sem akkora monumentális, mint a Kék mecset, de – utólag már tudom – vannak belülről szebbek is nála. Mi végülis felkerestünk elég sokat a választékból – Rüsztem Pasa mecset, Új mecset, Beyazit mecset, Sehzade mecset, Szulejmán mecset, Fatih mecset, Pertevniyal Valide Szultán mecset, Laleli mecset, Kücuk Ayasofia mecset, Szokollu Mehmet Pasa mecset – de egyikbe sem mentünk be. Hogy őszinte legyek, már a neveket is csak idehaza vadásztam le, a tudnivalókról, a belső látványról nem is beszélve. Volt több olyan, ahol éppen mise volt, amikor érkeztünk és azért nem mentünk be. Volt olyan, ahol éppen takarítónő sertepertélt az ajtóban, azért nem. Volt olyan, ahol még csak nem is találtunk bejáratot. Volt olyan, ahol annyi szigorú vallásos ember lófrált, hogy nem mertünk benézni sem. Volt olyan, hogy nem tudtuk, kell-e lábat mosnunk – mivel mindenki mosott. Volt, ahol csak lusták voltunk levenni a cipőnket, a mecset meg kívülről olyan semmilyennek nézett ki. Végülis mindegy. Kívülről megnéztük mindet, belülről egyiket sem. De még így is szerencsések voltunk, hogy ehhez mindhez eljutottunk, hiszen egyik sem volt betervezve.

A fenti kihagyott mecset egész konkrétan a Szulejmán mecset volt. Igen, az a Szulejmán. Aki a franciákkal szövetkezett a Habsburgok leverésére és szorgalmasan el is kezdte az egyik szövetségesükkel, a magyarokkal. Az ő nevéhez fűződik a mohácsi csata, Budapest elfoglalása, számtalan hadjárat a magyarok ellen, Rodosz elfoglalása után a Földközi-tenger kisajátítása, sikeres közel-keleti és észak-afrikai háborúk. (De Egerrel azért csak nem bírt.) A sírja is a mecsetnél található.

Az eredeti tervek szerint meg akartunk nézni még a közelben egy többszintes római akvaduktot is, de annyira ránk sötétedett, hogy lemondtunk róla.

Visszasétáltunk vacsorázni. Bár minden józan észnek ellentmondott, de a bazár kapujában lévő kebabosnál ültünk le. A kaja finom volt (egyszerű Adana kebab), a kiszolgálás precíz, egyedül a számolás volt nagyvonalú, simán bekalkulálták a borravalót. Én meg azért a pár líráért nem balhéztam. (A pincér vérprofi volt. Dóra megkérdezte, hogy milyen hús van benne, a hapi elkezdte mondani, hogy lamb, erre Dóra elhúzta a száját, a pincér pedig ugyanazzal a lendülettel helyesbített, hogy izé, dehogyis, marha.)

Még vettünk két doboz édesragadósat (nem tudom nem észrevenni, hogy egyre növekszik a hazacipelt süteménymennyiség), majd hazasétáltunk.

Pihenés, lazítás.

A süti után a kölykök elvonultak.

- És most mi lesz az esti program? – kiáltottam utánuk – Szívtok valami izgalmasat, aztán Barna ukulelézik?

- Maximum a zoknimat tudnám beletenni – vigyorgott Barna.

Aztán az esti zuhany után mindenki eldőlt, én meg a szokásos sör/chips katalizátorokkal kiültem a konyhába blogolni.

A nagy látványosságok

2010.12.30; csütörtök

Pékáru. Harmadszor voltunk ugyanannál az eladónál. Ezzel átválthattunk expert fokozatba, mert a hapi immár gondosan kiválogatta számunkra a bucikat.

– Nem vetted észre, milyen rosszallóan néztek rám a boltban, amiért nem sütöttem le a szememet? - jelezte Nej.

- És megölted őket?

Reggeli zuhany. Bementem, majd hiányérzetem támadt.

- Beadnád a mosogatószert? – szóltam ki Nejnek.

Ma ismét nekifutottunk az ún. nagy műemlékeknek. Elsőre bejutottunk a Kék Mecsetbe, pedig valamivel hosszabb volt a sor. Mögöttünk vezetett csoport álldogált. Habár eddig még ez a legelviselhetőbb időjárású nap, a török vezetőn North Face viharkabát, ráncosra behúzott kapucnival.

Sikerült a túrabakancsot is bepréselnem két teszkós zacskóba.

Odabent... hát, hatalmas nagy templom. Barna morgott is, mert arra készítettem fel, hogy belülről a Kék Mecset nem olyan szép, mint a Hagia Sophia, márpedig neki határozottan tetszett. Ami rendben is van, mert nem azt mondtam, hogy nem szép, hanem azt, hogy a másik épület belseje szebb. Sokat levont az élvezetből, hogy csak egy keskeny csíkon lehetett vonulni, a templom többi része a hívőké. (Ez valahol szintén rendben van azért.) Jó negyedóra után jöttünk ki. Az ajtónál már lökdöstek kifelé az őrök, hogy a cipőket a hideg márványlépcsőn vegyük fel. Kösz.

Essen pár szó Ahmetről magáról is. Hiszen minden mecsethez tartozik egy ember. Ahmet már akkor lett szultán, amikor nem ment túl jól a török birodalomnak. Furcsa mód, ez megint Szulejmánnak volt köszönhető. Ugyanis hiába volt ő a Nagy... ha a hatalom öröklését elbökte. Nyolc fia volt, de ebből sokat megöletett, köztük a kiemelkedően tehetséges Musztafát is. A maradék meg egymást ölte, így maradt végül egyedüli utódnak a kedvenc, II. Szelim. Akinek semmi kedve nem volt sem a háborúskodáshoz, sem a nagypolitikához. Csak a tütü, meg a nők. Minden mást a nagyvezírekre bízott. Az külön balszerencsénk volt, hogy a magyar helyzettel pont az egyik tehetséges vezére, Szokollu Mehmed foglalkozott. (Az ő mecsetébe nem tudtunk bemenni a takarítónő miatt.) Befigyelt egy tragikus orosz kaland, aztán a lepantói csatában a Földközi-tengert is elveszítették. Szelim után jött III. Murad (túl sok minden nem fűződik a nevéhez), majd III Mehmet. Jó oszmán szokás szerint ő is leginkább a családtagokat gyilkolászta, mindemellett elindított egy újabb hadjáratot a Habsburgok ellen. Magyarországon keresztül, naná. Ez volt az a háború, melyben Eger is elesett, 1596-ban. Mehmet a háború végét nem érte meg, 1603-ban meghalt. Őt követte I. Ahmet, akiről végülis beszélni akartam. A belépője nem volt túl jó. 1606-ban a perzsa háborúk miatt megkötötte a törökökre nézve kedvezőtlen zsitvatoroki békét, de aztán Perzsiában is szarul alakultak a dolgok. Ahmet az égre nézett, aztán a fejére csapott: Allah elhagyott minket! Hát építsünk neki egy akkora mecsetet, mint amekkora még nincs sehol! Ez lett Ahmet mecsetje, más néven a Kék Mecset.

A két templom között némi vita.

- Most akkor van többnejűség vagy nincs? – kérdezte Nej.

- Erre így nem lehet válaszolni. A törököknél úgy tudom, nincs. De ez nem jelenti azt, hogy az iszlámban sincs. Tudomásom szerint nincs általános iszlám, minden országba külön verziót implementáltak.

- Honnét lehet ezt megtudni?

- Nem láttad a Kék Mecsetnél? Ki volt írva, hogy bármilyen problémád van, keresd fel vele a mosque illetékesét.

- Aha. Beállítok az imámhoz, mint nő, ráemelem a tekintetem és határozottan megkérdezem, van-e náluk többnejűség. Nem fog kidobni.

Utólagos megjegyzés. Itthon utánanéztem. Az iszlám mindenhol engedi a többnejűséget, de szigorú megkötéssel. A férjnek minden feleséggel egyenlőképpen kell bánnia, mind anyagi, mind érzelmi és mind... khmm... szexuális szempontból. Azaz muszliméknál akarhat sokat a szarka, ha bírja a farka.

Mindemellett jó tudni, hogy Törökország hivatalosan nem iszlám ország. Egyike a vallás szempontjából semleges országoknak. Az viszont már egy más dolog, hogy a hívők között a legtöbb muszlim.

Hagia Sophia. Már a bejutás sem volt egyszerű. Hosszú sor. Kivártuk. Aztán megláttuk, hogy jegypénztár van. Hát persze, a modern török állam megalakulása, azaz 1930 óta nem templom, hanem múzeum.

Ez sem volt rossz sztori. Egyfelől ez valamikor nagyhírű keresztény templom volt, még a bizánci birodalomban, aztán amikor a törökök bevették Isztambult, akkor átalakították mecsetté, majd a keresztes hadjáratokban kis híján megsemmisült. Utána földrengések jöttek, kupolák mentek. Végül a modern török állam kialakulásakor a keresztény és az iszlám egyház ölre ment, hogy kié legyen a templom. Ezt a problémát oldotta fel úgy Kemal Atatürk, hogy visszavonta a felszentelést, levakarta a falakról az iszlám meszelést és múzeummá alakítatta az ősi templomot.

Viszont, ha már múzeum, akkor belépőjegy.

- Remélem, 4 líra alatt van, mert az összes pénzünk 16 líra – jegyeztem meg.

Aha. 20. Fejenként. Csak, hogy tisztán lássunk, ezt most kiszámolom: 2900 forint/fő. Nekem ez már piszkálta a tűrésküszöbömet, a kölykök hezitáltak, végül Nej határozottságán múlt, hogy bementünk. Pontosabban először kiálltunk a sorból, elmentünk automatát keresni, majd visszaálltunk a kilométeres sor végére és így jutottunk be. Meglehetősen kellemetlen módon. Nem tudom, ez valami mintázat-e a nagyvilágban, de úgy tűnik, hogy minél drágább egy jegy, annál bunkóbb a bejutás. A jegy egységesen 20 líra, nincs semmilyen kedvezmény (diákjegy, családi jegy, nyugdíjas jegy). Fizetni csak lírával lehet, euróval, kártyával nem. Aztán az egy dolog, hogy heringként zsúfolódtunk a kordonok között. A másik a csomagvizsgálat. Rá kellett tenni mindent egy futószalagra, ami átment egy átvilágítódobozon. A túloldalon meg volt kábé egy méter kifutása a szalagnak, utána senki nem foglalkozott vele, mi lesz a csomagokkal. A tömeg messze nem haladt olyan gyorsan, mint a szalag, így nekem kellett bunkó módra átgázolnom mindenkin, ha el akartam kapni a fényképezős táskámat még az előtt, hogy leesett volna az asztalról.

Szerencsére utána már megszűntek az attrocitások. A templom akkora félelmetesen hatalmas hodály odabent, hogy a beengedett tömeg tízszerese sem tűnt volna zavarónak. A Kék Mecset után tényleg furcsa. Az előző egy gyakorló mecset, mondhatni “új”, jól karbantartott. A Hagia Sophia viszont régi. Határozottan régi. Belépsz, és pár perc séta után a középkori Bizáncban érzed magad. Barna, arany és zöld. Ezek a domináns színek. A templom díszét nem a túlzásba vitt aranyozás adja – mint a katolikus templomoknál általában, lásd nápolyi dóm – hanem az értő módon egymás mellé pakolt kövek, márványtáblák összhangja és az épület struktúrája. Nekem nagyon tetszett. Mondjuk a profán hasonlatom elsőre megütközést váltott ki, de aztán Nej is beismerte, hogy van benne valami. Azt mondtam ugyanis, hogy teljesen olyan érzésem van, mint New Yorkban, a Grand Central pályaudvaron. (Ne mondja azt, hogy innen nem indulnak vonatok!)

Ebben a templomban jó egy órát mászkáltunk. Megnéztünk mindent. A híres mozaikokat. A nem is kissé törökös arcú Jézust. A könnyező oszlopot, pontosabban a hosszú sort, akik elhitték, hogy van értelme a könnyeket taperolni. Ne is próbáld meg kitalálni, mennyit fényképeztünk. Utólag azt mondom, hogy bőven megérte a belépő árát. Valami olyat láttunk, amilyet sem előtte, sem azóta nem - pedig nem vagyok egy otthon üldögélő tipus.

Két ilyen látnivaló után ránk fért egy kis pihenés. Leültünk a közelben egy kávézóba, ittunk egy teát. A pincér szokás szerint beleszámolta a borravalót is. (Nem kell megijedni, ez annyira azért nem egyértelmű. Általában ugyanis azt tapasztaltuk, hogy korrektek, mind a boltokban, mind az éttermekben. Eltekintve azoktól a helyektől, amelyek turistavonulások mellett fekszenek. A mecseteknél, a bazárnál mindig hozzácsaptak 4-5 lírát a számlához. Máshol nem.)

Utána szaladtunk neki a Topkapi palotának. (Topkapi Serai) Teljesen meglepő módon az első udvarban (Janicsár udvar) nem szedtek belépőt. Bent sétálgattunk, nézelődtünk – aztán elértünk a következő kapuhoz, ahol már kassza volt. Hjaj. Nézzük, mennyi a belépő? Itt is 20 TL/fő. Ez már totálisan kiverte a biztosítékot. Megint 12000 forint? Úgy, hogy a tábla szerint a látnivalók 60%-a zárva?

Itt már úgy döntöttünk, hogy inkább megnézzük a neten 3D-ben.

Csavarogtunk egy kicsit az ingyenes részen, utána lesétáltunk az Archeológia múzeumhoz, de oda is csak bekukkantottunk, végül kijöttünk a várból.

Rengeteg időnk volt. Gumiprogramként még ott volt a listán a Bizánci Ciszterna megtekintése, de alaposabb átolvasás után elvetettük. Pont amerre a bejárata volt, arrafelé valami nagy építkezésbe kezdtek, fogalmam sem volt róla, hogyan tudnánk azon belül megtalálni bármit is. Aztán a leírás alapján az sem volt egyértelmű, mi is az attrakció? Leengednek egy pincébe, ahol ókori oszlopok között figyel egy hatalmas tó, vagy szerepel a programban bejárás, esetleg egy csónakázás is? Mindez 40 líráért, nekünk pedig nagyjából ennyi pénzünk volt összesen.

Maradt a csavargás a városban. Kellő határozottsággal ez legalább ingyen van. Úgyis kihagytuk tegnap az akvaduktot, aztán abba az irányba továbbmenve van egy meglehetősen nagy templom, utána keresztben átvágva a félszigeten, olyan részre jututnk, ahol még sohasem sétáltunk, végül este még vacsizunk valahol, aztán pakolás. Nem tűnt ez olyan rossz programnak.

Bónuszként közbejött egy újabb templom. Habár csak kéttornyos, de ez is félelmetesen nagy volt. Lefényképeztük ugyan, de félő, hogy kicsit úgy járunk vele, mint Nej Arizónában a kaktuszokkal. Amikor látta és tetszett neki, mindegyiket lefényképezte, azután, amikor itthon mutogatta, még maximális udvariassággal sem tudtuk elfojtani az ásítást a négyszázhuszonötödik kaktusz után.

Megint utólag. Hogy ne legyenek ezek csak úgy ideszórt kaktuszok, legyen meg legalább a nevük. A fenti mecsetet Sehzade mecsetnek nevezik, mely magyarul Herceg mecsetet jelent. I. Szulejmán emeltette első fia, Mehmet herceg emlékére, aki 21 éves korában himlőben halt meg. (Bár a történészek szerint Szulejmánnál az ilyesmit sohasem lehet tudni.) Ide a feltünően buzgó lábmosogatók miatt nem mertünk bemenni.

Emellett a mecset mellett volt egy nyilvános vécé, ahová beszólított a szükség. Nem bántam meg. Egyfelől gyönyörű márvány... másfelől teljesen kint van minden a szabadban. Ott vigyorog a fajansz a huncut kerek ég alatt. Mármint a piszoár része. Ezt nem is nagyon kerítgették el. A beülős megint izgalmas lehetett, a mecset falába vágtak másfél méter magas boltíves fülkéket, melyek vasajtókkal voltak elzárva. Nem mentem be, de láttam, hogy jött ki onnan egy derékig érő szakállú bácsika, görnyedten, ingjét a nadrágjába tuszkolgatva.

Azt nem tudom, hogy fizetős volt-e vagy sem. Volt ugyan egy bódé, de éppen kiabált a müezzin, a benti hapsi pedig kigurított egy szőnyeget és letérdelve buzgón hajladozott. Gondoltam, nem zavarom meg ájtatosságában ilyen földi dolgokkal, mint brunyálási díj.

Ez az imára hívás egyébként produkál fura dolgokat. Kezdi a müezzin, aztán ahogy elhallgat, egy kis időre megáll az élet. Ezt kaptam el a vécén, de láttunk olyat is, hogy a müezzin után megállt a villamos a megállóban és hosszú percekig csak várt.

Innen nem messze megcsíptük az akvaduktot (vízi híd, azaz olyan völgyhíd, mely vízvezetéknek épült). Szép volt, de sokat levont az élvezeti értékéből a rengeteg autó. Itt ugyanis a napi ciklusok a müezzinhez vannak igazítva, azaz akkor van fájront, ha kiabál a csóka a toronyban. Utána mindenki autóba ül és bedugul a város.

Kifelé haladva meglepő élménybe futottunk bele. Ahhoz képest, hogy ez még mindig a történelmi belváros, teljesen élhető, európai környezet vett körül hirtelen minket. Széles út, erős autóforgalom, az út mindkét oldalán tömérdek üzlet. Ahol végre tudtunk kirakatokat nézegetni, mert senki még csak le sem szarta a fejünket. Az eladók – ahogyan azt más országokban megszoktuk – bent üldögéltek a pultnál, várták, hogy ha akarok valamit, akkor bemenjek.

Persze azért az látszott, hogy nem akárhol vagyunk. Európai város ide vagy oda, akármerre néztünk, mindenfelé minarettornyok, dzsámik magasodtak. Például benéztünk egy utcába és száz méterre ott álldogált az utca közepén egy hatalmas ókori oszlop.

Errefelé találtuk meg a legkülső mecsetet is. (Mármint számunkra ez volt a legkülső.) Habár ez is hatalmas volt, de erről már lekopott minden díszítés. Turista erre már nem járt. Aki belépett, nem csak a cipőjét vetette le, de szigorúan lábat is mosott. (A szabadban. 5 fokos levegő, de a szél miatt simán nullának érződött.) A mecset körül sétáló emberek mindegyikén látszott, hogy valamilyen köze van a valláshoz.

Akkor megint történelem. Ennek a mecsetnek Fatih mecset a neve. Ez II Mehmed szultán nickje volt, magyarra úgy fordítjuk, hogy Hódító. Róla annyit kell tudnunk, hogy ő foglalta el Konstaninápolyt 1453-ban, mely egyben a bizánci birodalom végét is jelentette. De ezzel még nem elégedett meg, nekirohant Ázisának és az elfoglalt területeket Anatólia néven egyesítette. Európa is izgatta a fantáziáját, és habár Nándorfehérvárnál jó nagy maflást kapott, Szerbiát és Romániát azért jócskán nyaggatta.

A mecsetet éppen felújították, de nem ezért nem mentünk be, hanem azért, mert túl erős vallási koncentrációt észleltünk körülötte.

Egy kicsit leültünk pihenni, nézelődni.

- Határozottan nyomasztó ez a rengeteg idős nő, talpig fekete csadorban – jegyezte meg Nej.

- Miért? Nálunk is vannak apácák.

- Azok mások. Tudod, hogy gondolom.

- Ja, sejtem. Az egyik hivatásos, a másik önkéntes.

Nemcsak feketeruhás nénikékből volt túlkínálat, hanem macskákból is. Úgy egyébként is elmondható, hogy Isztambul a macskák városa, de errefelé meg különösen. Jóformán hordákban jártak. (Habár a 'herding cats' szólás a lehetetlen feladatokat jelenti, de ez az a város, ahol azért meg lehetne próbálkozni vele.)

Egy másik úton sétáltunk vissza. Az élmény hasonló volt. Üzletek, tömeg... de végre közömbös tömeg. A legjobb az volt, hogy nem is kellett erőlködni az eltévedéshez, itt ugyanis minden adott hozzá. A térképre ugyan írtak utcaneveket, de ennyi erővel simán üresen is hagyhatták volna, az utcákban ugyanis sehol nincs kiírva semmi. Az utca ívéből, az égtájakból lehet valamennyire tájékozódni. De ez durva város. Hiába találsz oda a célponthoz 20-30 méteres pontossággal, ha közötte ott van egy szakadék. Minden hibát, amit vétesz, lógó nyelvű kaptatómászásokkal tudod csak korrigálni.

A közlekedési morál... érdekes. A piros lámpának még csak tájékoztató szerepe sincs. A gyalogosok abszolút nem foglalkoznak vele, ha látnak egy lyukat, már mennek is.

Aztán lementünk a nyóckerbe, próbáltunk keresni valami vacsorázó helyet. Nem igazán találtunk. Vagy túl elit volt, vagy túl autentikus. Ha volt olyan kaja, amit szerettünk volna, akkor nem lehetett beülni, csak úgy benézni meg nem lehetett sehová, mert ez már ismét az a rész volt, ahol érdeklődő vendéget nem engednek el.

Addig-addig mászkáltunk, amíg ki nem jutottunk a félsziget csücskére, a Hagia Sophia mellé. Habár minden érzékszervem berzenkedett ellene, de végül itt találtunk olyan helyet, mely minden szempontból megfelelt. Kajáltunk, természetesen négy lírával többet számláztak, kaptak egy marék aprópénzt. Ettől is megszabadultunk.

Utána hazafelé vettünk még némi aprósütit, gránátalmát. Túl sokat nem akartunk csavarogni, mert határozottan érződött a városon, hogy megérkeztek a szilveszteri bulira gerjedő emberek. Ahol eddig sorba sem kellett állni, oda most be sem fértünk.

Az apartmanban gyors vacsora, pakolás, alvás. Holnap repülünk haza – és egyáltalán nem lesz egyszerű nap.

Akkor, haza

2010.12.31; péntek

Nagyon durva ébredés volt. A hideg szép lassan felemésztette mindenkinek az erejét. Az, hogy most mindemellé durva korán kellett kelni, amikor még az éjszakai hideg uralkodott, végképp betette a kaput. Amint volt pakolás közben egy-egy szabad percem, rögtön rohantam be a hálószobába és bújtam a takaró alá. (Mint írtam, nekem már csak az ágyhuzat jutott és az gyakorlatilag annyit ért takaróként, mint egy lepedő.) Én, a hidegkedvelő rozmár, alig vártam, hogy valami melegebb helyre kerüljek.

Azután tulajdonképpen sok érdekes dolog már nem történt. A mikrobusz jó negyedórával korábban érkezett, szerencsére mi is kábé annyival korábban mentünk le. Láttuk sötétben is a Boszporusz hídat, olyan fényjátékok futnak rajta, mint a Müpán. Át is mentünk rajta, de nem volt semmi katarzis. Viszont az autópálya fizetési rendszerük tetszett: minden kocsiba raknak egy elektronikus chipet – olyasmi, mint az Akbil – melyre pénzt lehet tölteni. Aztán a rendszer rögzíti, mkor hajtottak fel, illetve le, majd levonja a zsét. Nyilván magyar embernek mi jut egyből eszébe: mi van, ha nincs a chipen annyi pénz, vagy neadjisten, nincsen chip sem?

A repülőtér némileg debil volt: még a check-in elé beraktak egy biztonsági ellenőrzést. De valami nagyon haloványat: amikor a bakancsom felé nyúltam, csak legyintettek. Úgy mentem át, hogy rajtam volt az órám, zsebemben az öngyújtóm, lábamon meg egy gazdagon vasalt bakancs. Utána várni kellett egy csomót, hogy kinyisson a check-in. Aztán elcsesztük az összes maradék pénzünket – az egyébként horror drága – duty free üzletben, majd elindultunk a kapuk felé. Nagyon úgy tűnt, hogy már nem is lesz igazi biztonsági ellenőrzés, amikor megláttuk, hogy csak és kizárólag a mi kapunk elé le van rakva a klasszikus szürkedobozos, futószalagos cucc. De nem lehetett ám csak úgy átmenni rajta. Ez volt a leginkább frusztráló az egészben: az ellenőrzés mögött ott figyelt egy nagyobb terem, 50-60 székkel, a futószalag előtt meg volt összesen nyolc szék. Snitt. A tömeg csak gyűlt, csak morgott, de ettől még nem születtek székek. Végül a gép indulása előtt nem sokkal kezdték csak el az ellenőrzést, mely ugyanolyan lepkefing erősségű volt, mint odakint. Ja, és a legdurvább: amíg a városban még a banki kidobóember is folyékonyan beszélt angolul, itt senki sem.

De végülis mindegy, annyival korábban érkeztünk ki, hogy minden hülyeség bőven belefért.

Dóra nyilván összefutott a reptéren egy perzsa ismerősével. Végülis, csak pár ezer kilométerre voltunk az otthonunktól, egy 12 milliós város repülőterén, az ilyesmi mondhatni mindennapos. A világ kicsi, mi meg a polgárai vagyunk.

Pesten akkora köd volt, hogy először nem hittem el az órámnak, hogy csak 180 méter magasan repülünk... aztán amikor pár másodperc múlva feltűnt a kifutópálya, csak pislogtam bambán. Hó, jég, köd. Miközben pár órával ezelőtt még 10 fokkal jobb időben nézegettük a mecseteket. Néha furcsa megérkezni.

Összességében jó volt. A város nem okozott csalódást, a török emberek pedig határozottan szimpatikusak voltak, mind az idegenforgalom alapján, mind amit láttunk belőlük. Dolgosak, balhémentesek. Kellemesen éreztük magunkat.

Güle güle.

Fényképalbum: https://picasaweb.google.com/jpetrenyi/Isztambul2010

Table of Contents

Előszó

A Nagy Gödör, a félkarú rabló és a gyilkos bálna

- Előkészületek, azaz Wilderness Permit
- Előzmények
- Phoenix
- Sedona és környéke
- Grand Canyon, lefelé
- Grand Canyon, felfelé
- Monument Valley
- Las Vegas
- Los Angeles
- San Diego
- Seattle
- Redmond
- Még mindig Redmond
- Redmond a köbön
- Utólövések
- Kommentek

A Nagy Dudaisten városa, Nápoly

- Előzmények
- Bevackolás és első körök
- Pompei
- Újabb körök Nápolyban

Kajakcsere

- Erzsike, szeretem magát
- Könyvből kerékpározni?
- Amikor még az esőcseppek is dideregtek
- Szigetszentmiklós or burst

Porosz Ló

- Leutazás, Bevackolás
- Az a bizonyos IX-es öblítőcsatorna
- Eger
- Tiszafüred
- Még mindig a IX-es
- Majdnem Sarud
- Hazafelé

Balaton-átevezés

- Későbbi kiegészítés

- Komment

Győri pancsi

Akárhol is vakarom meg, viszketni fog

Kazincbarcika, szívem

- Fősodor
- Intermezzo - Lombik és környéke
- Fősodor

- Intermezzo - Elvenni a tanár archetipus libidóját

- Fősodor
- Intermezzo - Munkás és környezete
- Fősodor

Vadász, te most tulajdonképpen szopni jársz ide?

- Komment

Évadzáró

A zene Mozartja, avagy az Elba Firenzéje - Drezda

- Hangulat
- Előkészületek
- Utazás
- Meissen, Moritzburg
- Egész napos mászkálás Drezdában
- Grösser Garten, Loschwitz
- Hazafelé

Eső Berlinben

- Szállunk rendelkezésére
- Berlin ünnepel: egybesültek
- Az első igazi fejtömő nap
- A fejtágítás folyik
- És még mindig fér

- Egy turista mit tehet, örül neki, hogy itt lehet

- Hazafelé

- Kommentek

Túra, vagy mi

- Megcsináltam
- Komment
- Kidobott az asszony
- És akkor következzen valami más
- Kommentek
- Bükki elvonótúra

Télen a föld alá, azaz retkes hosszú túra Aggteleken

- Érkezés
- Tavasbarlang
- Hazamenet
- Komment

Kreszgéza vége, azaz New York

- Előjelek
- Előkészületek
- Leginkább az óceán
- Manhattan downtown
- Central Park
- East Side

- Greenwich Village, Museum of Natural History

- Seattle
- Redmond
- Még mindig Redmond
- Repülés haza

Pozsony szürkében

- Komment

Bővül a flotta: Te Dög

- Új lakó a házban
- Én már fürödtem a Dunában. És te?
- Kommentek

- This is the beginning of a beautiful friendship

- Balcsiszag

Skerapara

- Fősodor
- Intermezzo: Csehbánya
- Fősodor

Velencei tó

- Nagy melegben nagy pocsolya

- És akkor következzen valami egészen más

Amikor a felhő lába belelóg a vízbe

Két kajak, három beülő, tizennégy nap - Mali Losinj

- Lemegyünk
- A kemping és a város
- Az első kapálózások
- Borulások a nudi strandon
- Pihenőnap, vásárlások
- Még mindig pihenünk
- Sikertelen túra
- Sebek nyalogatása
- Veli Losinj
- Ilovik
- Megint pihenés
- Nyuszik vagyunk McFly
- Male Srakane
- Strand és pakolás
- Hazajövünk

Balaton 50. Majdnem.

Magas Sólyom

- Megérkezés

- Velky Sokol

Impresszionista szezonzáró

Mint Zinger a találmányát

- Zakopane
- Krakkó
- Tátra

Isztam buli

- Előzmények
- Apa, kezdődik
- Galata
- Bazár
- A nagy látványosságok
- Akkor, haza